ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м.Суми

Справа №592/8236/20

Номер провадження 22-ц/816/1615/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Євгенії Петрівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 липня 2021 року, в складі судді Костенка В.Г., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 27 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

13 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача.

Свої вимоги мотивував тим, що з 20 грудня 2011 року є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому з 26 грудня 2011 року зареєстрована його дочка ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми та проживала разом з чоловіком ОСОБА_2 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 .

15 липня 2019 року шлюб дочки і відповідача був розірваний, однак ОСОБА_2 відмовляється від пропозиції залишити будинок, чим перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 липня 2021 року повністю задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави 840 грн 80 коп судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Бондаренко Є.П., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне встановлення обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що за показами допитаних судом свідків, за інформацією відомою їм від попередніх власників домоволодіння, саме відповідач розраховувався за будинок при купівлі, а потім за власні кошти провів капітальний ремонт, здійснив будівництво капітальних споруд на прибудинковій території, що значно збільшило вартість домоволодіння. Вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування інвентаризаційної справи на домоволодіння, матеріалами якої підтверджуються доводи відповідача про збільшення площі будинку за рахунок проведених ним добудов.

Доводить, що будинок по АДРЕСА_1 придбаний у 2011 році за спільні кошти відповідача та його колишньої дружини ОСОБА_3 , однак з метою економії коштів при оформленні договір купівлі-продажу був укладений на позивача, який мав 1-шу групу інвалідності, що надавало право на пільги.

Вказує, що відповідач вселився у будинок як член сім`ї наймача, позивач ніколи не заперечував проти проведення поліпшень домоволодіння, не втручався у господарювання відповідача у будинку, що свідчить про сприймання його як члена сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Домашенко Ю.О. вважає доводи відповідача безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що судом проведені всі необхідні дії для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи. Вважає безпідставними доводи про невитребування судом інвентаризаційної справи на будинок, як доказу проведення відповідачем добудов у домоволодінні, оскільки вона не містить інформації, за чий саме рахунок здійснювалося будівництво. Заперечує доводи апеляційної скарги про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 64 ЖК України, оскільки з 2018 року дочка позивача не є наймачем цього житла, в ньому не проживає та є не є членом сім`ї ОСОБА_2 , з відповідачем не укладався договір найму, а тому він займає будинок без належної правової підстави, не сплачує за комунальні послуги, пошкоджує майно. Також не підлягають застосуванню положення ст. 156 ЖК України, відповідач ніколи не був членом сім`ї позивача, не перебував з ним у родинних відносинах, не був повязаний спільним побутом.

Одночасно у відзиві заявляє клопотання про відшкодування на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Є.П., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Домашенка Ю.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі продажу від 20 грудня 2011 року ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими спорудами на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0538 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

26 грудня 2011 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену письмову згоду, реєстровий № 3070, на реєстрацію місця проживання в будинку АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_3 та її дітям (а.с. 11).

Відповідач ОСОБА_2 з 22 квітня 1992 року по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19), а з 2011 року проживає у будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 липня 2019 року, справа № 592/4763/18, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На початку червня 2020 року позивач запропонував відповідачу звільнити житловий будинок, але він не пустив його до будинку. У зв`язку з цим 03 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до поліції з повідомленням про те, що колишній чоловік його дочки ОСОБА_2 перешкоджає у доступі до належного йому на праві власності будинку (а.с. 13).

За результатами розгляду матеріалів ЄО № 35415 від 03 червня 2020 року Сумським відділом поліції ГУ НП в Сумській області встановлено, що факти, викладені в заяві, носять цивільно-правовий характер, ОСОБА_2 проживає у зазначеному будинку і виселятися з нього не бажає (а.с. 11, 12).

Допитана у якості свідка дочка позивача ОСОБА_3 , колишня дружина відповідача, пояснила суду першої інстанції, що батько купив будинок по АДРЕСА_1 для неї та її дітей, де дозволив проживати, а ОСОБА_2 права на проживання у будинку батько не давав. З 2018 року вона живе з батьками по АДРЕСА_3 , щоб доглядати за матір`ю. У травні 2019 року відповідач викинув її речі з будинку, шлюб між ними був розірваний, після чого він не пускає її у будинок. У зв`язку з цим батько звертався до поліції. Відповідач познімав батареї опалення та привів будинок у стан, непридатний до проживання.

Свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , пояснив, що живе у будинку по АДРЕСА_3 , раніше жив у будинку на АДРЕСА_1 . Спочатку дід купив квартиру, а потім будинок. Після знущань відповідача, приблизно у 2017-2018 роках змушений був залишити будинок і переїхав до діда, десь з травня 2019 року мати також не живе у спірному будинку через те, що ОСОБА_2 викинув її речі з будинку. Влітку 2020 бачив, що у будинку не має батарей, підлога порубана сокирою, усюди пліснява.

Свідок ОСОБА_5 , подруга дочки позивача, підтвердила, що ОСОБА_3 приблизно з 2018 живе по АДРЕСА_3 , з її слів знає про відсутність батарей у будинку по АДРЕСА_1 .

Свідки з боку відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснили суду, що знають відповідача, як власника будинку по АДРЕСА_1 , який провів у ньому ремонт, зробив теплу підлогу, збудував майстерню, зробив водопровід, каналізацію. ОСОБА_2 жив у будинку з дружиною та дітьми.

Свідок ОСОБА_9 сусідка з будинку АДРЕСА_4 вказала, що ОСОБА_2 приблизно десять років живе у сусідньому будинку. До цього будинок був недороблений, не було підлоги, води, кухні, ванної кімнати, туалету, системи опалення газом, було лише пічне опалення. Відповідач провів водопостачання, зробив майстерню по виробництву меблів, відновив паркан. На кого оформлений будинок свідок не знає. Попередні власники казали, що за хату розраховувався ОСОБА_2 .

Правильно і з достатньою повнотою встановивши вказані факти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що через відмову відповідача добровільно звільнити належний позивачеві на праві власності будинок по АДРЕСА_1 , в якому він проживає за згодою попереднього наймача житла колишньої дружини, він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому його права власника підлягають захисту на підставі ст. ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У ст. 321 ЦК України йдеться про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За нормами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з аналізу вказаної норми матеріального права, можна дійти висновку про право власника житлового приміщення вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Така правова позиції висловлена і у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа № 740/2457/18.

Судом було встановлено, що відповідач був вселений і проживає у спірному будинку з дозволу колишньої дружини ОСОБА_3 , якій нотаріально посвідчене право на проживання у будинку разом з дітьми надав батько ОСОБА_1 позивач у справі.

Таким чином, вказані вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави вважати, що відповідач створює перешкоди позивачу у реалізації свого права власності і він, як власник будинку, має право вимагати усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 , який проживає у спірному будинку не з його дозволу як власника, а з дозволу колишнього наймача ОСОБА_3 , з якою у них з 2019 року припинені сімейні стосунки, не являється членом сім`ї власника будинку у розумінні ч. 2 ст. 3 СК України (разом не проживали, спільного побуту не мали), тому за ним не зберігається право користування займаним приміщенням у порядку ст. 156 ЖК України.

Будь-які договори про право користування будинком між відповідачем та власником будинку ОСОБА_1 не укладалися.

Доводи відповідача про наявність у нього права користування спірним житлом у порядку ст. 64 ЖК України є безпідставним, оскільки його вселення у будинок відбулося під час перебування у шлюбі з дочкою позивача, яка проживала у будинку з дозволу власника будинку, але з 2018 року вона у спірному житлі не проживає і після розірвання шлюбу між ними у 2019 році, ОСОБА_2 перестав бути членом сім`ї останньої.

Доводи відповідача про придбання саме ним за власні кошти, а не позивачем, будинку по АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів про набуття права власності на спірний будинок.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України показання свідків не є належним доказом набуття у власність нерухомого майна.

Наявність у позивача іншого місця проживання не є підставою для обмеження його у праві користування та розпорядження належним йому на праві власності будинком.

Крім того, відповідач з 22 квітня 1992 року по теперішній час має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Колегія суддів приходить до висновку, що судом при ухваленні рішення було враховано тривалість проживання відповідача у спірному будинку без будь-яких правових підстав, тому при виселенні із спірного житла ОСОБА_2 судом було дотримано принцип пропорційного втручання у право позивача на повагу до житла, деклароване ст. 8 Конвенції.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

При відмові у задоволенні апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України, підлягають компенсації витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді, яка надавалася позивачу на підставі договору про надання правових послуг (правничої допомоги) від 05 листопада 2021 року, укладеного з адвокатом Домашенком Ю.О. і підтверджується звітом про обсяг наданих послуг (правової допомоги) від 10 листопада 2021 року.

У пунктах 3.1. вищевказаного договору сторони домовились, що порядок обчислення гонорару фіксований 4500 грн, передоплатою за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції. У разі трьох і більше засідань суду додатково 500 грн за участь у кожному. Надання інших правових послуг, чи виконання іншої правової роботи оплачується окремо за окремим узгодженням з клієнтом.

Договір вважається виконаним належним чином та в повному обсязі зі сторони виконавця та не потребує підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (послуг) між сторонами за цим договором у разі відсутності заяв, повідомлень клієнта, передбачених п. 2.7 цього договору (п. 3.5).

Згідно із складеним адвокатом Домашенком Ю.О. звітом про обсяг наданих послуг (правової допомоги) від 10 листопада 2021 року, згідно з договором від 05 листопада 2021 року, про надання правових послуг (правничої допомоги) у апеляційному провадженні № 22-ц/816/1615/21 у цивільній справі № 592/8336/20, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Є.П. на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 липня 2021 року про виселення, адвокат надав послуги: зустріч із замовником для узагальнення документів, узгодження правової позиції по справі 1 год. 40 хв., підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи у Сумському апеляційному суді 15 хв., ознайомлення з матеріалами справи (з урахуванням дороги та очікування у суді) 2 год., вивчення та правовий аналіз документів, перевірка чинності законодавства, аналіз актуальної судової практики 5 год. + 6 год., підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення сканкопій документів, засвідчення додатків, направлення поштою відзиву на апеляційну скаргу відповідачу, його представнику, подання до суду 8 год. + 4 год.

ОСОБА_1 сплатив адвокату Домашенку Ю.О. вказану суму 4500 грн, як оплата за договором про надання правових послуг (правничої допомоги) від 05 листопада 2021 року, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру.

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, затрачений на надання таких послуг, що підтверджено належними доказами, відсутність заперечень представника відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що клопотання представника позивача адвоката Домашенка Ю.О. про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню, а понесені позивачем витрати підлягають компенсації за рахунок відповідача у розмірі 4500 грн.

Витрати адвоката за відправку відзиву на апеляційну скаргу відповідачу, його представнику в сумі 72 грн компенсації позивачу не підлягають, оскільки не передбачені умовами договору про надання правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Євгенії Петрівни залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 липня 2021 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4500 грн компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : О.І. Собина

С.С. Ткачук