Справа № 453/1442/20
№ провадження 2/453/96/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 лютого 2021 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Брони А.Л.,
секретаря судового засідання Бендеш А.І.
без учасників справи,
розглянувши у залі суду у місті Сколе Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-
10.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 38 400 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 25.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Розпорядженням керівника апарату Сколівського районного суду Львівської області Середи Т.М. №3 від 05.01.2021 року, у зв`язку з тимчасовим відрахуванням із штату Сколівського районного суду Львівської області ОСОБА_4 у зв`язку з його переведенням шляхом відрядження до Стрийського міськрайонного суду Львівської області, згідно п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, здійснено повторний авторозподіл вказаної цивільної справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Сколівського районного суду Львівської області від 05.01.2021 року справа передана для розгляду судді Броні А.Л.
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 11.01.2021 року було прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі.
Розгляд справи відбувся 11.02.2021 року без учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що являється фізичною особою -підприємцем з 22.11.2005 року і щомісячно сплачує податки до державного бюджету. З 01.09.2016 року здійснює торгівлю сувенірними виробами та іншими товарами для туристів в торгових павільйонах, розташованих по АДРЕСА_1 , які орендувала на підставі договору від 01.09.2016 року.
У травні 2016 році, в період заїзду туристів, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з метою перешкоджання здійснення позивачкою підприємницької діяльності, навмисно в робочий час паркували свої автомобілі біля самого входу в орендований нею павільйон в такий спосіб, щоб товару не було видно з дороги і щоб в приміщення павільйону не змогли заходити туристи.
Вказує, що неодноразово зверталася з усними та письмовими зверненнями до органів місцевого самоврядування та відділу поліції з приводу неправомірних дій відповідачів, за результатами розгляду яких вживалися різні заходи.
Враховуючи тривалий період вчинення відповідачами протиправних дій, які перешкоджали підприємницькій діяльності в період з травня 2016 року по травень 2017 року, позивачка, не отримуючи доходів від підприємницької діяльності, змушена була сплачувати оренду за орендовані приміщення в розмірі 1 200 грн. за один павільйон та 2 000 грн. за другий, тобто понесла реальні витрати в сумі 38 400 грн.
Також зазначає, що протягом вищевказаного періоду коли не мала змоги здійснювати підприємницьку діяльність, перебувала у постійному нервовому потрясінні та пригніченому стані, внаслідок чого вважає, що справедливою компенсацією за її страждання буде грошова сума моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., яка підлягає відшкодуванню.
15.12.2020 року та 02.02.2021 року на адресу суду надійшли відзиви представника відповідачів адвоката Павкович О.В., в якому така не згідна з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними, так як на її думку останньою не надано жодних доказів, які б підтверджували факт того, що внаслідок припаркованого неподалік її павільйону автомобіля, такій завдана матеріальна та моральна шкода.
Окрім цього, зазначено, що позовну заяву подано після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України.
На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 22.11.2005 року, номер запису про державну реєстрацію 2 407 000 0000 000416.
Відповідно до договору оренди тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 01.09.2016 року, укладеним між ФОП ОСОБА_5 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар), орендодавець надає в оренду орендарю тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності площею 30 кв. м. терміном до 23.08.2019 року. Орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю по тарифу 40 грн. за один метр квадратний, тобто 1 200 грн. за місяць.
Як вбачається з позовної заяви, у травні 2016 року, в період заїзду туристів, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в робочий час паркували свої автомобілі марки «Ніссан-Патроль», р.н. НОМЕР_1 , марки «Мерседес» (вантажний), р.н. НОМЕР_2 та марки «Мерседес», р.н. НОМЕР_3 біля входу в орендований позивачкою павільйон, який розташований по АДРЕСА_1 , чим чинили останній перешкоди для здійснення нею підприємницької діяльності.
09.09.2016 року позивачка із письмовою заявою зверталася до голови Славської селищної ради Сколівського району Львівської області Ферина І.М. щодо вжиття заходів впливу до ОСОБА_2 , так як такий перешкоджає їй здійснювати торгівлю та обмежує доступ до її торгових точок припаркованим автомобілем.
Відповідно до акту комісії Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 28.10.2016 року було встановлено, що на проїзній частині вулиці Привокзальна у смт. Славське Сколівського району Львівської області, у безпосередній близькості до входу у торгівельний павільйон (мала архітектурна форма), який перебуває у суборенді гр. ОСОБА_1 , з 27.10.2016 року (орієнтовно з 21 год.) був припаркований автомобіль марки «Ніссан-Патроль», який повністю перекрив доступ до вказаного торгівельного павільйону, що унеможливлює ведення підприємницької діяльності.
Перевіривши документацію малих архітектурних форм, а саме паспорт прив`язки, встановлено невідповідність розміщення та форми встановлення МАФів, а саме - загальна прохідна тераса таких перекрита дерев`яними перегородками.
Як вбачається з рішення 21 сесії 7-го демократичного скликання Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 647 від 03.11.2016 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », вирішено встановити дорожній знак «Зупинка заборонена» по АДРЕСА_1 біля земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування торгового комплексу, яка надана в оренду гр. ОСОБА_6 . Зобов`язано гр. ОСОБА_6 розмістити МАФи на орендованій ним земельній ділянці під будівництво та обслуговування торгового комплексу по АДРЕСА_1 згідно паспорту прив`язки.
Крім цього, 31.10.2016 року позивачка зверталася до Сколівського відділу поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за № 3883 з приводу того факту, що ОСОБА_2 залишає свій автомобіль біля її магазину і таким чином перешкоджає торгівлі, а 21.10.2019 року із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Крім того, судом встановлено, що в провадженні Сколівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа №453/1508/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Славської селищної ради Сколівського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні торговим павільйоном та стягнення моральної шкоди, в якій 11.09.2018 року судом постановлена ухвала про залишення позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 вказаного Кодексу моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд критично оцінює аргументи позивачки щодо неправомірних дій відповідачів, якими їй завдана матеріальна шкода, оскільки такою не доведений причинний зв`язок такої поведінки відповідачів із заподіяною їй шкодою.
Крім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність вини відповідачів у заподіянні як матеріальної так і моральної шкоди позивачці.
Також позивачкою не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно норм частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та не надала належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання в цілому їй шкоди діями відповідачів. За таких обставин в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю.
Що стосується вимог представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як вбачається із норм ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до статті 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.
Виходячи із зазначених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що на позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, позовна давність не поширюється відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, а що стосується матеріальної шкоди, то суд не в змозі встановити факт наявності пропущеного строку позовної давності, оскільки не встановлено факту порушення прав позивачки зі сторони відповідачів.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 79, 81, 211, 247, 259, 263, 279 ЦПК України, ст. ст. 15, 23, 1166, 1167 ЦК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Сколівський районний суд Львівської області.

Повне найменування сторін у справі:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.

Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.

Суддя