Справа № 204/1291/20
Провадження № 2/204/116/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.

за участю секретаря Легостаєвої А.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Бартош-Стрєльникової Т.М.,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача адвоката Снігур А.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна про визнання договору дарування недійсним, у якій позивач просив визнати недійсним договір дарування №175 від 15.03.2019 року, укладений між сторонами та скасувати державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначив, що відповідач є його рідною донькою. В березні 2019 року між ним та донькою було укладено договір дарування належного йому будинку по АДРЕСА_1 . Однак вказаний договір було укладено ним під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби та безпомічного стану, оскільки позивачу 73 роки, він є особою похилого віку та на момент укладення договору мав проблеми зі здоров`ям, через що була подавлена його воля. Крім того, позивач, був необізнаний у правових аспектах правочинів та помилявся щодо обставин укладеного правочину, як пенсіонер він потребував догляду та утримання, однак після укладення договору взагалі не отримував допомоги та догляду від відповідачки, у зв`язку з чим, позивач звернувся до адвоката, яким ОСОБА_1 було роз`яснено відмінність Договору дарування від Договору довічного утримання, а також про взаємні права та обов`язки сторін за такими договорами. Позивач вважав, що до умов підписаного договору він повинен був отримувати належний догляд від відповідачки і лише після поховання позивача відповідач набувала б право власності на будинок, тобто позивач не мав наміру відчужувати свій будинок до своєї смерті, що є підставою для визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання.

Від представника відповідача найшов письмовий відзив на позов, у якому він не погоджувався з позовом, посилаючись та його безпідставність та необґрунтованість, прохав відмовити у його задоволенні, звертав увагу суду на ті обставини, що посилання позивача на тяжку хворобу та немічний стан, як на тяжку обставину - не підтверджене жодним доказом, окрім того, посилання позивача на нерозуміння ним правової природи правочину є безпідставним, оскільки під час його укладення, нотаріусом сторонам роз`яснювалися відповідні положення закону, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки його укладання, з якими погодився позивач, поставивши свій підпис у договорі.

У судовому засіданні позивач, його представник, підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві.

Відповідач та її представник в судовому засіданні прохали відмовити у задоволенні позову.

Третя особа - Приватний нотаріус ДМНО Балтакса І.В. в судове засідання не з`явилась, надавши суду письмову заяву, в якій розгляд справи просила проводити за її відсутності.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивачу по справі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.08.2011 року на праві власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.19).

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

15 березня 2019 року між ним та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 вказаний будинок. Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Балтакса І.В. за №175.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №199527993 від 09.02.2020 року, вбачається, що на теперішній час житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , номер запису про право власності - 30710194 (а.с. 9).

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач посилався на ст.ст. 229, 233 ЦК України, зокрема зазначав, що він уклав спірний договір під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби та помилився щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає його внутрішній волі та був укладений внаслідок помилки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Слід зазначити, що вимоги статей 229, 233 та 717 ЦК України було роз`яснено сторонам нотаріусом під час укладення вищевказаного договору дарування будинку від 15 березня 2019 року.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З роз`яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, з викладеного вбачається, що обов`язок доказування вчинення правочину під впливом помилки покладений саме на позивача по справі, який повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, що він дійсно помилився щодо обставин, які мають істотне значення, в тому числі щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Однак, в порушення положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір дарування від 15 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , був укладений під впливом помилки та що сторони помилились щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

При цьому, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід також зазначити, що про бажання позивача відчужити будинок на користь доньки-відповідача свідчить складений ОСОБА_1 заповіт.

Так, 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 261, яким належний йому будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 заповів ОСОБА_2 (а.с.104).

Також, недоведеними жодними належними, допустимими та достатніми доказами є і твердження позивача про те, що він вважав, що по суті укладає договір довічного утримання, а не договір дарування будинку.

Позивач посилається також на те, що в дійсності він не мав наміру відчужувати належне йому майно, після укладення спірного договору дарування він продовжує проживати у вказаному будинку.

Сторонами визнано, що позивач дійсно на теперішній час проживає у подарованому будинку.

Разом з цим сторона відповідача наполягає на тому, що відповідач бажала досягти правового результату саме щодо дарування будинку та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору дарування. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені договором дарування будинку від 15 березня 2019 року, у ОСОБА_2 не було. Про наміри відповідача реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування будинку, свідчить також те, що ОСОБА_2 після укладення вищевказаного договору дарування будинку у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Крім того, під час надання пояснень, сторони повідомили, що позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки між ним та його донькою погіршилися стосунки.

Отже, позивачем не доведено, що договір дарування від 15 березня 2019 року сторони уклали лише формально та що в дійсності ОСОБА_1 не мав наміру настання реальних правових наслідків за спірним договором дарування будинку, як не доведено і те, що під час укладення спірного договору дарування будинку позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення та укладення даного договору не відповідало внутрішній волі позивача.

Відмовляючи в позові в цій частині, суд виходить із того, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а його похилий вік та стан здоров`я, подальше проживання у відчуженому будинку, самі по собі не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивача при укладенні договору дарування, зокрема чи правильно він сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Однак доказів того, у позивача було відсутнє волевиявлення під час укладення ним договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, стороною позивача не надано.

Щодо посилань позивача на те, що спірний договір дарування було вчинено під впливом тяжкої обставини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У позовній заяві позивач зазначав, що тяжкою обставиною була його тяжка хвороба та пов`язане з чим погіршення емоційного стану.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів того, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, зокрема будь-яких медичних документів, довідок лікарів, історій хвороб, призначень лікаря, висновків спеціалістів, висновків МСЕК, тощо - позивачем суду не надано.

В той же час, доказування, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення спірного договору дарування будинку від 15 березня 2019 року не відповідало внутрішній волі позивача, що позивач помилився щодо природи правочину та інших обставин, які мають істотне значення, а також, що правочин вчинено під впливом тяжкою для позивача обставини. Усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог були недоведеними та спростовувалися наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, встановлено, що договір дарування житлового будинку від 15 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Балтакса І.В., зареєстрований в реєстрі за № 175, відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність вказаного правочину.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не доведено, що сторони уклали договір дарування будинку від 15 березня 2019 року під впливом помилки та під впливом тяжкої обставини, суд приходить до переконливого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору дарування недійсним, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Враховуючи, що позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, підстав для задоволення яких судом не встановлено, то у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 233, 256, 257, 267, 717, 718 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 76-81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце за реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна (місцезнаходження: 49100, м.Дніпро, пр.Героїв, буд.12, оф.803) про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар