Провадження № 2/243/373/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Фалін І.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Олещенко Д.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 13 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, в обґрунтування якої позивач посилається на те, що вони з відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей - неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітню доньку.

З серпня 2020 року подружжя не підтримують сімейних стосунків, не спілкуються, не ведуть сумісне господарство. На теперішній час ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем.

В період шлюбу позивач став інвалідом першої групи, отримує пенсію в розмірі 2100 грн. на місяць, однак, вказаної суми не вистачає йому на оплату вартості комунальних послуг, харчування та придбання ліків для продовження свого лікування.

Зі свого боку, відповідач працює у Слов`янському відділі поліції, отримує достатню заробітну плату, і тому має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу (аліменти).

Позивач просить суд стягнути зі ОСОБА_2 на його користь аліменти у розмірі 3000,00 грн. щомісячно.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, про причини неприбуття суду не повідомив, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача, адвокат Керанчук В.Б., в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Грецький В.Г., в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, повідомили, що позивач поводить себе неадекватно, відносно нього на розгляді у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області знаходиться цивільна справа про визнання ОСОБА_4 недієздатним.

Заслухавши доводи сторін по справі, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 26.08.2020 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), 20.07.1996 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , актовий запис № 10 від 20.07.1996 року.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 061915, ОСОБА_4 встановлено першу «А» групу інвалідності з 17.05.2019 року, на строк до 01.06.2022 року. За висновком ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду.

З довідок про доходи № 3997 2192 6427 2918 від 20.11.2020 року та № 7802 1782 9287 1841 від 28.10.2021 року, виданих ОСОБА_4 , вбачається, що позивач перебуває на обліку у Слов`янському об`єднаному управлінні ПФУ в Донецькій області і отримує пенсію по інвалідності. В листопаді 2020 року розмір пенсії склав 2100,00 грн. В жовтні 2021 року розмір пенсії склав 2200,00 грн.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 , наданої КНП Слов`янської міської ради «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська» 16.07.2020 року, позивач лікувався у неврологічному відділенні з 06.01.2019 року по 31.01.2019 року, після чого йому встановлено першу групу інвалідності. До теперішнього часу залишаються значні когнітивні порушення, він не розуміє річ, має неадекватну поведінку, потребує сторонньої допомоги та нагляду.

Відповідно до акту від 22.09.2021 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Центр-2», ОСОБА_4 з 20.08.2020 року фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони під час судового засідання підтвердили, що ОСОБА_4 проживає за вказаною адресою зі своєю матір`ю.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.05.2021 року було розірвано шлюб, зареєстрований 20.07.1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

У відповідності до довідки від 30.11.2021 року, виданої ОСОБА_2 КНП Слов`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Слов`янська», син позивача та відповідача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2010 році переніс операцію та постійно перебуває під наглядом кардіолога. 18.05.2017 року дитині встановлено діагноз «Бронхіальна астма», в результаті чого хлопчик для лікування постійно користується певними медичним препаратами.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, місячний дохід відповідача складає 13000,00 грн.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 75 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами 1, 2 стаття 76 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу .

Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеному в постанові від 24.06.2021 по справі № 759/6629/19, чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

У частині 4 статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум.

Тому колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.

Згідно з матеріалами справи, позивач ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2200,00 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи за жовтень 2021 року.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Відповідно до Закону України від 15.12.2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік», установлено у 2021 році прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Отже, позивач ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В той же час, з урахуванням вищенаведеного правового висновку Верховного Суду про те, що факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя, суд зазначає, що будь-яких доказів про те, що ОСОБА_4 потребує додаткових коштів на лікування або інші потреби, які йому не може забезпечити пенсія, яку він отримує, позивачем під час судового розгляду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 , у зв`язку з не недоведеністю останнім своїх вимог.

Враховуючи те, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, ст. ст. 75, 76 СК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 07 грудня 2021 року.

Суддя І.Ю. Фалін