22-ц/804/460/21
242/2105/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/2105/20

Номер провадження 22-ц/804/460/21

11 лютого 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.

за участю секретаря Сікори М. М,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Селидівська міська рада Донецької області

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Коліщук З.М., повний текст якого складено 20 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Селидівської міської ради Донецької області, де третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що 29 лютого 2008 року позивачка прийняла в дар від ОСОБА_2 за договором дарування 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки Селидівського бюро технічної інвентаризації від 15 лютого 2002 року дана квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , по 1/2 частці кожному. Станом на дату прийняття нею в дар 1/2 частини даного житлового приміщення ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 спадщина не відкривалась, ніхто в спадкові права не вступав. Оскільки з моменту прийняття в дар 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , позивачка більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується і другою половиною квартири, в тому числі сплачує усі необхідні комунальні платежі, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири, яка належала померлому ОСОБА_3 , за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Селидівської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 знала про власника спірної 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто була обізнана про те, що володіє чужим майном, це виключає правомірність такого володіння та свідчить про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на дане нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки тому, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, що підтверджується інформацією зі Спадкового реєстру. Суд не врахував те, що про існування співвласника квартири ОСОБА_3 вона дійсно знала, але відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку зі смертю власника. Спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 відумерлою Селидівською міською радою Донецької області не визнавалась, саме тому позивачка визначила її відповідачем у справі, як орган місцевого самоврядування.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ященко І.О. у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Згідно договору дарування квартири від 29 лютого 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір дарування було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується відповідним витягом (а.с 7-8).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Селидівським бюро технічної інвентаризації 12 серпня 2008 року, вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири (а.с 9).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 18 грудня 2002 року, ОСОБА_3 помер у листопаді грудні 2001 року (а.с 10).

З довідки Комунального підприємства «Селидівське бюро технічної інвентаризації» від 12 травня 2020 року вбачається, що станом на 01 січня 2013 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 по 1/ 2 частці числиться за ОСОБА_1 , згідно договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори 29 лютого 2008 року та зареєстрованого в реєстрі під № 644, зареєстрованого в Селидівському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 2008 року під № 3380 та за ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори 15 лютого 2002 року та зареєстрованого в реєстрі під № 284, зареєстрованого в Селидівському бюро технічної інвентаризації 15 лютого 2002 року під № 3380 (а.с 11).

Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 12 червня 2020 року свідчать про те, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, заповітів не посвідчувалось (а.с 32-33).

З довідки від 26 вересня 2020 року, виданої ОСББ «Зірочка» вбачається, що ОСОБА_1 з 03 листопада 2008 року проживає в АДРЕСА_2 (а.с 56).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що підстави для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю на ? частку квартири, що розташована за адерсо: АДРЕСА_2 відсутні, з огляду на те, що ОСОБА_1 в момент заволодіння спірною часткою даного житлового приміщення знала про неправомірність заволодіння цим майном, отже відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном, яка є однією із загальних засад цивільного судочинства, що означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Посилання суду першої інстанції на те, що Селидівська міська рада Донецької області не є належним відповідачем у даній справі, не впливають на правильність оскарженого судового рішення, тому аргументи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом відхиляються.

Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не є підставою для скасування рішення місцевого суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Суддя: