КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 357/2184/21 Головуючий у суді першої інстанції - Орєхов О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А.(суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , відповідно до якого просила змінити розмір та спосіб утримання аліментів, які утримуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на утримання з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення донькою повноліття шляхом перерахування грошових коштів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Позивач також просив скасувати судовий наказ №357/12006/20 від 20 січня 2021 року та вирішити питання понесених витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн та стягнути вказані кошти з відповідача на користь позивача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено судовий наказ у цивільній справі №357/12006/20, яким стягнуто з позивача аліменти на користь відповідача, на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02 грудня 2020 року і до досягнення донькою повноліття та вирішено стягнути з позивача на користь держави судовий збір.

Позивачем зазначено, що з часу розлучення з відповідачем ОСОБА_3 з 2011 року позивач постійно бере участь в утриманні дочки, надає фінансову підтримку, цікавиться її життям та здоров`ям, вимагає зустрічі з нею, однак відповідач не бажає навіть слухати про таке, оскільки її цікавить виключно матеріальні блага. На підтвердження зазначеного до позову додаються копії розписок відповідача про отримання грошей від позивача, про відсутність у відповідача претензій матеріального характеру до позивача, та копії квитанцій про перерахунок відповідачу коштів на утримання доньки.

Також в позовній заяві зазначено, що після розлучення між позивачем та відповідачем була домовленість про сплату аліментів добровільно, яка виконувалась позивачем в повній мірі. Однак незважаючи на фінансову участь позивача у житті відповідача з донькою, що підтверджується квитанціями про сплату аліментів, відповідач грубо та цинічно порушує права позивача як батька на побачення з донькою та на участь у її вихованні. Позивачу відомо, що відповідач має фінансову заборгованість перед контролюючими органами та перед фізичними особами, була неодноразово задіяна у сумнівних шахрайських схемах, тому зацікавлена в отриманні будь-яких можливих фінансових потоків.

Крім того, ОСОБА_1 наголошує на тому, що він уклав договір страхування та сплачує страхові внески, вигодонабувачем згідно якого є донька позивача. Тобто, у разі настання страхового випадку страхова виплата буде здійснена на ім`я доньки позивача, що також підтверджує завбачливість позивача щодо утримання та підтримки дитини в майбутньому, а не свідчить про байдуже ставлення до дочки, як зазначає відповідач.

В поданій позовній заяві ОСОБА_1 просить суд врахувати той факт, що він перебував на військовій службі в лавах Радянської армії, приймав безпосередню участь у бойових діях в АТО в період з 24 серпня 2014 року по 23 листопада 2014 року. Все своє життя присвятив військовій службі та стояв на захисті Батьківщини, є офіцером Збройних Сил України, капітан внутрішньої служби, нагороджений відзнакою Президента України, орденом Президента України, відзнакою Міністерства Оборони України, відзнакою міського голови (копії додаються) та іншими. Однак, при виконанні обов`язків військової служби отримав травми різного характеру, так повторні та неодноразові ЗЧМТ, гіпертонічна хвороба стали підставою для призначення II групи інвалідності з грудня 2010 року, а з 20 грудня 2011 року - довічно з частковою втратою працездатності (копії довідок, консультативних висновків, пенсійного посвідчення додаються). Тобто, з 21 грудня 2010 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, призначенням II групи інвалідності позивач отримує пенсію по інвалідності, що є єдиним його доходом.

У зв`язку із вказаним вище погіршенням стану здоров`я, позивач наголошує на тому, що медикаментозна підтримка та реабілітація потребує значні кошти. Разом з тим, враховуючи матеріальні можливості та стан його здоров`я, сімейний стан відповідача, яка на сьогодні заміжня, має стабільні доходи, оскільки являється засновником приватного підприємства «УкрземпроектВМ», ОСОБА_1 просить суд визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн щомісячно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовувала тими ж доводами, які були викладені в поданій позовній заяві, а також вказувала, що ОСОБА_1 , маючи дохід в розмірі пенсії, завжди належним чином виконував свої зобов`язання щодо утримання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на тому, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено копії висновків Служби у справах дітей про оцінку потреб сім`ї та акт про оцінку потреб сім`ї з яких вбачається, що відповідач по справі та їх спільна донька не потребують фінансової допомоги та забезпечені на належному рівні. Також наголошено на тому, що Службою у справах дітей було досліджено сімейний та матеріальних стан позивача та відповідача по справі та надано відповідні висновки. Представник позивача наголошує на тому, що фінансовий стан відповідача значно кращий за фінансовий стан позивача. Разом з тим, судом першої інстанції було проігноровано вказані докази, долучені до матеріалів справи.

Доводами апеляційної скарги є також те, що судом було враховано слова відповідача, які не підтверджені жодними доказами, зокрема, щодо того, що дохід позивача є стабільним і складається з його пенсії у розмірі 10 000 грн щомісячно.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

29 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого вказано, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що з додатних до матеріалів справи медичних та консультативних висновків та встановлення позивачу ІІ групи інвалідності вбачається, що такі документи датовані ще починаючи з 2010 року, тобто до подачі заяви про видачу судового наказу і видачі судового наказу про стягнення аліментів, а отже обставини, передбачені ст.182 СК України, не змінювались. Судом також вказано, що позивачем не було надано доказів того, що його дохід є мінливим та нерегулярним.

Таким чином, суд першої інстанції, аналізуючи надані докази дійшов висновку, що позивачем не доведено підстав для задоволення його позовних вимог. Крім того зазначено, що в частині позовних вимог про скасування судового наказу, яким стягнуто з позивача аліменти на утримання доньки, то вказані вимоги задоволенню також не підлягають, оскільки законодавством не передбачено скасування судового наказу в позовному провадженні.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області 20 січня 2021 року видав судовий наказ, яким стягнув з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02 грудня 2020 року і до досягнення донькою повноліття та стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 210,20 грн (а.с.17).

Звертаючись до з позовними вимогами щодо зміни розміру та способу утримання аліментів позивач зазначав, що з кожним роком стан його здоров`я погіршується та все більше потребує медикаментозної підтримки та реабілітації, на що потрібні значні кошти, враховуючи матеріальні можливості та стан здоров`я, сімейний стан відповідача, яка на сьогодні заміжня, має стабільні доходи, просить суд визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн щомісячно.

Факт проживання спільної дитини з матір`ю відповідачем не заперечується та не було спростовано в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Відповідно до положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до положень статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому суд має виходити з матеріального становища обох сторін.

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/або про сплату аліментів між сторонами не укладалися.

Так, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем було заявлено позовну вимогу про зміну розміру та способу утримання аліментів, які утримуються із нього на користь ОСОБА_3 на утримання доньки, однак, відповідно до положень ст.181 СК України виключно одержувачу аліментів належить право на зміну способу стягнення аліментів. Таким чином, суд позбавлений можливості змінити спосіб стягнення аліментів на підставі поданої заяви ОСОБА_1 .

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати до повноліття своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, оскільки обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Посилання апелянта на той факт, що відповідач по справі ОСОБА_3 має кращий фінансовий стан, є заміжньою та засновником приватного підприємства «УкрземпроектВМ» апеляційний суд сприймає критично, оскільки на обох батьків законом рівною міру покладено обов`язок по утриманню дітей.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що позивачем не було доведено мінливість та нерегулярність доходів у вигляді пенсії.

Надані позивачем квитанції про сплату ним коштів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджують стабільність фінансового стану позивача та його можливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Апеляційний суд вважає за необхідне також наголосити, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Відповідно до судового наказу, яким присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір аліментів було встановлено у мінімально допустимому, що відповідає вимогам закону та не становить надмірний тягар для платника аліментів й покликаний забезпечити дитині гармонійний розвиток.

Щодо позовних вимог в частині скасування судового наказу, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.7 ст.170 ЦПК України уразі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Враховуючи наведені вимоги закону, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо скасування судового наказу №357/12006/20 від 20 січня 2021 року, так як законодавством не передбачено скасування судового наказу в позовному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку по суті спору щодо відмови у задоволенні поданої позовної заяви ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв