СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11841/20

пр. № 2/759/1159/21

11 січня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді: П`ятничук І.В.,

при секретарі Дрозі Т.О., Тищенко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відкшодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року представник Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відкшодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 179 981,90 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 04 вересня 2017 року позивач та ОСОБА_2 уклали договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування автомобіля марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 .

24 лютого 2018 року в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля марки Додж, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП.

26 лютого 2018 року до позивача звернувся ОСОБА_2 із заявою про настання страхового випадку та його виплату.

04 квітня 2018 року і 14 квітня 2018 року позивач склав страхові акти № ДККА-60089 і ДДК-60089/1.

На підставі зазначених документів позивач виплатив ОСОБА_2 179 981,90 грн.

Таким чином, залишок, який підлягає стягненню з відповідача складає 179 981,90 грн. Даний залишок відшкодовується безпосередньо відповідачем.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути цей залишок з відповідача в якості відшкодування шкоди.

Ухвалою судді від 24 липня 2020 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Позивач в позовній заяві просив слухати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно достатні 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 04 вересня 2017 року позивач та ОСОБА_2 уклали договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого є страхування автомобіля марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 .

24 лютого 2018 року в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля марки Додж, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП.

26 лютого 2018 року до позивача звернувся ОСОБА_2 із заявою про настання страхового випадку та його виплату.

04 квітня 2018 року і 14 квітня 2018 року позивач склав страхові акти № ДККА-60089 і ДДК-60089/1.

На підставі зазначених документів позивач виплатив ОСОБА_2 179 981,90 грн.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України).

Згідно з пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки`при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Таким чином, стягнення з відповідача як винуватця ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля є обґрунтованим, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Зазначений висновок узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року №6-691цс15, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 686/17155/15-ц, від 05 грудня 2018 року в справі № 752/19570/15-ц, та від 22 січня 2019 року в справі №676/518/17-ц.

За таки обставин, підстави для стягнення з відповідача шкоди в сумі 179 981,90 грн є обґрунтованим.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 699,73 грн.

Керуючись ст.22, 23, 386, 1188, 1192, 1194, ЦК України, ст.ст. 12, 13, 18, 82, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відкшодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (іпн - НОМЕР_2 ) на користь Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» () у відшкодування шкоди 179 981,90 (сто сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одну) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (іпн - НОМЕР_2 ) на користь Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» () судовий збір у розмірі 2 699,73 (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В.П`ятничук