ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1809/21 Справа № 212/4803/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Козловим Ю.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Меланчук І.В. звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

Просив стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») -306 995,00 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 25.08.1998 по 13.06.2006 на посаді підземного електрослюсаря черговою і по ремонту обладнання в ШМУ треста «КШБ» ВО «Кривбасруда», ГЦ ДП «КЗРК» і ШМУ ВАТ «КЗРК», правонаступником яких є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

Виконував роботи, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

У 2006 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання: «Радикулопатія попереково-крижова та шийна на фоні спондилоартрозу, полісигментарної дископатії L1-L2, L2-L3-L4, L5-S1 (стан після оперативного втручання дискектомії L5-S1 28.02.2006) з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом (радикулопатія)»

За висновком МСЕК від 13.11.2006 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності.

За останнім висновком МСЕК від 12.05.2008 року встановлено на рівні 60% втрати професійної працездатності по радикулопатії та встановлено третю групу інвалідності з 01 травня 2008 року, безстроково.

В позові зазначено, що внаслідок отримання професійного захворювання ОСОБА_1 не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Його постійно турбує біль та обмеження рухів, скутість в п/крижовому відділі хребта, гострий біль по типу «прострілів» в п/крижовому відділі з іррадіцією в тазовий пояс та праву ногу, біль при рухах в шийному відділі хребта, відчуття затерпання передньої поверхні стегна та лівої ноги, слабкість в ногах, утруднену ходу, біль в шийно-комірцевій ділянці та плечових суглобах, біль між лопатками, відчуття «кілка» під лопатками, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий помірний, відчуття серцебиття, біль за грудниною головний біль, шум у вухах. Значна частина коштів витрачається на медичну реабілітацію та придбання ліків.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 - 130000 (сто тридцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження його здоров`я, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір 1 300,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 306 995 грн.

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка втрата професійної працездатності, вперше в ступені 65% та встановлення другої групи інвалідності, а в подальшому безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 60% з встановленням третьої групи інвалідності.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивачу систематично спричиняється фізичний біль, останній вимушений регулярно проходити медичне лікування, неодноразово щорічно проходити огляди експертних комісій в період з 2006 року по 2008 рік, професійне захворювання призводить до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжується больовими відчуттями та дискомфортом.

Зазначені обставини переконливо доводять, що вже протягом 14 років життя позивача переповнене біллю та страждань, він потребує систематичного лікування, постійно відчуває наслідки професійного захворюкання, які призвели до суттєвого обмеження організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останнього.

Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.

Відзив на апеляційну скаргу представника позивача не подано.

10.02.2021 року перед початком судового розгляду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за його і позивача відсутності, просив свою апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 25.08.1998 по 13.06.2006 на посаді підземного електрослюсаря черговою і по ремонту обладнання в ШМУ треста «КШБ» ВО «Кривбасруда», ГЦ ДП «КЗРК» і ШМУ ВАТ «КЗРК».

12.09.2006 Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, ОСОБА_1 встановлені професійні захворювання:

Радикулопатія попереково-крижова та шийна на фоні спондилоартрозу, полісигментарної дископатії L1-L2, L2-L3-L4, L5-S1 (стан після оперативного втручання дискектомії L5-S1 28.02.2006) з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом.

По факту професійного захворювання на підприємстві була створена комісія та проведено розслідування, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 17 жовтня 2006 року.

Причиною професійного захворювання стали: робота в підземних умовах шахти, які внаслідок обмеженості робочого простору, не завжди дозволяючого застосувати засоби малої механізації, характеризувались важкою фізичною працею. Посилюючим шкідливим фактором був несприятливий мікроклімат характерний під підземних робіт.

Причиною професійного захворювання стала робота в умовах важкої праці і несприятливого мікроклімату.

13.11.2006 року висновком МСЕК позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності - 65% по радикулопатії та встановлено другу групу інвалідності. Рекомендовано медикаментозне лікування, забезпечення ВМП.

28.04.2007 висновком МСЕК продовжено страту професійної працездатності 65% та другу групу інвалідності.

Згідно довідки МСЕК від 12.05.2008 року позивач повторно пройшов огляд, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності 60% радикулопатії та встановлено 3 групу інвалідності з 01 травня 2008 року - безстроково.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що оскільки позивач працював на підприємстві ПАТ «КЗРК» та отримав професійне захворювання, пов`язане із виконанням трудових обов`язків, то йому, з огляду на тривалість періоду його трудової діяльності має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі ст.1167 ЦКУ та ;ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак і частково погоджується із доводами представника позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги обставини справи, а саме, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач первинно втратив 65% професійної працездатності і йому була встановлена друга група інвалідності, в подальшому з 01 травня 2008 року позивачеві безстроково визначено 60% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності також, безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому, незважаючи на лікування, враховуючи стаж роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах праці, близько 8 років на підприємстві відповідача, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір з 130 000 грн. до 180 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 180 000 грн.

Враховуючи, те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, з 1300 грн. до 1800 грн., що становить 1% від суми задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року в частині розміру моральної шкоди і судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 з 130 000 (ста тридцяти тисяч) грн. до 180 000 (ста вісімдесяти тисяч) грн., відповідно збільшивши судовий збір на користь держави з 1300 грн. до 1800 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: