Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що вона 01.08.2019 року дала ОСОБА_2 в борг в сумі 30 024,00 грн., що еквівалентно 1200 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 5 % від суми позики за кожний місяць, що дорівнює 1501 грн. 20 коп.

Відповідач зобов*ячався повернути суму позики не пізніше 01.10.2019 року.

ОСОБА_3 зобов*язання за договором позики не виконав, позику та передбачені відсотки не повернув.

Посилаючись на те,що укладання з відповідачем договору позики та отримання ним грошей у вказаному вище розмірі підтверджується розпискою,в добровільному порядку відповідач суму боргу у визначений договором строк не повернув,позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу 30024 гривень, відсотки за користування позикою в сумі 4503, 60 коп.,понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.12.2019 року справу направлено до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю.

Постановою Луганського апеляційного суду від 06.02.2020 року ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.12.2019 року залишено без змін.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 24.03.2020 р.

Відповідно до ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України,справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву за змістом якого зазначив, що відповідач ніколи не укладав в відповідачем договору позики, надана ОСОБА_1 розписка є підробленою, а підпис від імені ОСОБА_4 йому не належить, а гроші від відповідача ОСОБА_2 ніколи не отримував. Зазначав, що розписка яка підтверджує наявність правовідносин за договором позики повинна бути надана позивачем в оригіналі, для встановлення належності та допустимості її, як доказу при розгляді даної справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 30.10.2020 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, та зазначив, що позивачем не надано доказів укладання договору позики, та отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 . Зазначив, що позивач не з*являється до судових засідань, безпідставно не надає оригіналу розписки, в зв*язку із чим суд не може перевірити факту укладання сторонами договору позики.

Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений не обгрунтовано і не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208,ст.1046,ч.2 ст.1047 ЦК України,договір між фізичними особами на суму,яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,може бути укладений в письмовій формі,шляхом видачі розписки або іншого документу,внаслідок чого між сторонами виникає грошове зобов*язання.

За змістом ст.525,526,629 ЦК України зобов*язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.

Відповідно до ст.12,13 ЦПК України ,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду».

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Закону, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цив ільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивачка як на підставу своїх вимог посилалася та надала копію Договору позики від 01 серпня 2019 року. У позовній заяві вказала, що в неї наявні оригінали вказаних документів.

Відповідно до умов зазначеного Договору позикодавець ОСОБА_1 передала, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у сумі 30024 грн., що еквівалентно 1200 доларів США.

Крім того, відповідно до Договору, позичальник ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати позикодавцю 5% річних від суми позики, встановлено строк виконання зобов`язання (а.с. 7).

Факт отримання позики позивач підтверджує копією письмової розписки від 01.08.2019 (а.с.10).

Встановлено, що у копії розписки міститься лише підпис позичальника ОСОБА_2 .

Частиною першої статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України, визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в такій самій кількості, що була передана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановленні договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного Кодексу України).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконані у встановлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач неодноразово викликалась в судові засідання, проте жодних пояснень не надала, не надала додаткових доказів, та відповіді на відзив.

Згідно ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи, що позивач в судове засідання не прибула, не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, суд не бере до уваги наявні у матеріалах справи копії розписки як докази виникнення між позивачем та відповідачем договірних правовідносин.

Крім того, суд перевіривши відомості які містяться у Єдиному реєстрі судових рішень встановив, що інша особа зверталася до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області, зазначивши, що в той же день, тобто 01.08.2019 року нею був укладений договір позики, місцем виконання якого зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Позивач та інша особа яка зверталась до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області знаходяться за різними областями, що також ставить під сумнів укладання договору позики в один день.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними доказами у справі, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, взявши до уваги доводи представника відповідача, суд вважає, що позивачкою не було доведено того, що у відповідача виникли перед нею будь-які зобов`язання грошового характеру на підставі боргової розписки від 01.08.2019 та приходить до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як суд прийшов до висновку про відмову у позовних вимогах, судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

На підставі ст.11,208,525,526,533 ч.2,629,ст.1046,ч.2 ст.1047,1049 ЦК України,ст.12,13,95,141,279 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А.Галущенко