Справа № 509/3533/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Козирського Є.С.

при секретарі Лисенко О.Д.,

за участю представника позивача Єрмакова А.В.,

представника відповідача Савицького Г.Л.,

представника третьої особи Редько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа без на предмет спору на стороні позивача: концерн «Військторгсервіс», в особі філії «Одеське управління військової торгівлі концерну «Військторгсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2018 року Міністерство оборони України звернулося до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, яку в подальшому уточнило, та в остаточній редакції просив суд зобов`язати відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди у користуванні торгівельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 4962 від розміщення на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Базова, 20.

Разом із позовом Міністерство оборони України звернулось до суду із клопотанням про відстрочення сплати судового збору, в обґрунтування якого зазначило, що на даний час фінансування потреб Збройних Сил України з Державного бюджету є недостатнім, а тому Міністерство оборони України в першу чергу отримані кошти спрямовують на фінансування ООС для виконання завдань по захисту територіальної цілісності на Сході України та утримання особового складу, забезпечення усім необхідним потреб Збройні Сили України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.08.2018 р. відкрито провадження у справі №509/3533/18, та відстрочено Міністерству оборони України сплату судового збору у розмірі 1762,00грн.

11.09.2018 позивач разом з клопотанням про залучення документів надав до суду платіжне доручення від 23.08.2018 про сплату судового збору за подання даного позову, у сумі 1762,00 грн.

09.10.2018 р. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області вирішено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладення 21.02.2000 р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» договору №181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264 661 гривень), що розташована на території військового містечка № НОМЕР_1 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_2 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. Міністерство оборони України має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власний розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

14.06.2016р. між Міністерством оборони України та Концерном «Військторгсервіс» (Концерн) було укладено договір доручення №1 від 14.06.2016р., відповідно до п. 1.1 якого (у редакції додаткової угоди №1 від 06.03.2018р.) за цим договором Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується від імені Міністерства вчиняти юридичні дії, пов`язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вул. Рожевій, в тому числі з правом звернення до суду із позовами про тлумачення умов даних договорів, визнання їх недійсними, отримання та обліком коштів, стягнення заборгованості, штрафних санкцій та представництва інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно з п. 5.1 договору доручення № 1 від 14.06.2016р. цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.05.2019р. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

Пунктом 2.3 Договору доручення передбачено, що за виконання доручення за цим Договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

06.03.2018 р. до вказаного договору доручення укладено додаткову угоду № 1, якою змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування торговельним місцем, який становить 16925,40 грн. (з ПДВ) в місяць, визначено типові умови договору про надання права платного користування, та внесено ряд інших змін. Пунктом 2.8 додаткової угоди від 06.03.2018 р. визначено, що підвищення розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів застосовується з дати проведення оцінки, за виключенням 2018 року, в якому підвищений розмір плати застосовується з дати підписання договорів.

01.08.2016 р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяв Концерн Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № ВКС-1261 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, терміном дії до 31.05.2019 р.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором найму.

Згідно п. 1.1 договору, відповідачу надавалось право платного користування місцем № 4962 на виділеній відкритій території, за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, територія ТОВ Промтоварний ринок, згідно з планом розташування.

В подальшому , як зазначає Позивач, що на підставі внесених змін до договору доручення № 1 від 14.06.2016 р. шляхом укладення додаткової угоди до нього та збільшення вартості за користування торговельним місцем, листом від 29.03.2018 р. № 406/36 відповідача повідомлено про зміну суттєвих умов та про необхідність приведення договірних відносин у відповідності до вимог, для чого йому необхідно було прибути до філії ОУВТ у визначений термін з метою врегулювання питання щодо подальших договірних відносин та умов співпраці з Міністерством оборони України.

Як також вказує позивач у вищевказаному листі, що у разі не прибуття до філії ОУВТ в установлений термін та не приведення договірних відносин у відповідності до вимог, дію договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 р. буде припинено в порядку виконання п. 7.3 договору за ініціативою сторони.

Так, в п. 7.3 договору № ВКС-1261 від 01.08.2016р. вказано, що його дія припиняється, зокрема, за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

В позовній заяві зазначено, що у зв`язку з відсутністю у відповідача бажання співпрацювати з Міністерством оборони на запропонованих умовах, листом від 04.06.2018 р. № 747/8 ФОП ОСОБА_1 повідомлено про припинення з 06.08.2018 р. дії договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 р. в порядку п. 7.3 договору за ініціативою Міністерства оборони України.

Окрім цього, Позивачем в газеті Одеські вісті (випуск від 09.06.2018 р. №44 (5068) на сторінці 11 розміщено оголошення про те, що за ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) з 06.08.2018 року припиняється дія договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій, а саме: припиняється дія договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 року укладеного з МОУ та ФОП ОСОБА_1 на користування торговельним місцем № 4962, на підставі повідомлення від 04.06.2018 р. № 747/8. Такого ж змісту повідомлення про припинення дії договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 року було розміщено і на веб-сайті ТОВ «Промтоварний ринок» .

З огляду на викладене, та враховуючи те, що п. 7.3 договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 р. передбачає повідомлення про припинення договору, Міністерство оборони України вважає, що сторони у договорі передбачили саме можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк, протягом якого вони у разі незгоди із таким припиненням мають право врегулювати розбіжності, тобто на протязі двох місяців. В свою чергу, після такого повідомлення, відповідач жодного разу не звертався із запереченнями стосовно непогодження про припинення договірних відносин з Міністерством оборони України, і після припинення дії договору безпідставно продовжує користуватися торговельним місцем, чим порушує його права та права Концерну «Військторгсервіс» в особі філії ОУВТ. Натомість, як зазначає позивач, відповідачу надавалось право врегулювати договірні відносини з Міністерством оборони України шляхом укладання договору (у новій редакції) з Міноборони, від імені якого діє Концерн в особі філії ОУВТ, проте він таким правом не скористався.

У позовні заяві також вказано, що у відповідності до розпорядження начальника філії ОУВТ від 03.08.2018 р. № 10 комісією із представників філії ОУВТ проведено огляд 50 торговельних місць по вул. Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок, у тому числі проведено огляд торговельного місця № 4962, в результаті проведення якого встановлено, що станом на 07.08.2018 р. на вказаному торговельному місці розміщено два 20-футові контейнери та здійснюється підприємницька діяльність ОСОБА_2 , який зазначив, що здійснює торговельну діяльність на підставі договору оренди торгового об`єкту укладеного з ОСОБА_1 та відмовляється звільнити торговельне місце у добровільному порядку, що зафіксовано у складеному акті огляду від 07.08.2018 р.

Як стверджує позивач, станом на 07.08.2018 р. зазначені контейнери не могли розміщуватися на вказаному торговельному місці у зв`язку з відсутністю на те правових підстав, а саме договірних відносин між відповідачем та Міністерством оборони на розміщення 20-футових контейнерів на торговельному місці.

11.09.2018 Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «ОУВТ» подано до суду пояснення по справі, згідно яких представник третьої особи підтримав позовні вимоги Міністерства оборони України та просив їх задовольнити.

04.06.2019 від Міністерства оборони України надійшла до суду заява про уточнення позову, в якій позивач зазначив, що відповідно до умов договору №ВКС-1261 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, від 01.08.2016 р., відповідачу було надано право платного користування торговельним місцем №4962 на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожева для встановлення 20-футових контейнерів, пунктом 7.1. цього ж договору передбачено, що він діє до 31.05.2019 р. Враховуючи те, що 31.05.2019 закінчився термін дії договору, це на думку позивача виключає будь-яке право у відповідача на використання торгового місця Міністерства оборони України, крім цього позивач зазначає, що дію вказаного Договору продовжено не було, жодні додаткові угоди про продовження терміну дії даного Договору з відповідачем не укладались, які б надавали право використовувати вказане торговельне місце і надалі.

Разом з цим, позивач зазначає, що листом від 22.02.2019 №228/15 повідомлено ФОП ОСОБА_1 , що після закінчення терміну дії вказаного Договору №ВКС-1261 від 01.08.2016 р. Міністерство оборони України не має наміру продовжувати договірні відносини пов`язані з наданням права платного користування торговим місцем. Незважаючи на це, торгове місце і надалі продовжує використовувати відповідач в особі його уповноважених осіб, на ньому і досі знаходяться 20-футові контейнери, що позбавляє Міністерства оборони України права використовувати торгове місце у відповідності до умов трьохстороннього Договору №181/9-83р від 21.02.2000.

Таким чином, підтримуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на відсутність у відповідача права користування торговельним місцем №4962, оскільки договір № ВКС-1261 від 01.08.2016р. було розірвано в односторонньому порядку на підставі пункту 7.3. цього договору та у зв`язку із закінченням терміну на який цей договір було укладено.

Враховуючи, що ОСОБА_1 до цього часу не звільнив торговельне місце і перешкоджає позивачу користуватись ним, Міністерство оборони України просить усунути перешкоди у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4962 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по АДРЕСА_1 .

24.01.2019 року Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву Міністерства оборони України разом із заявою про поновлення йому строку на його подання з причин неотримання ним Ухвали про відкриття провадження по справі від 17.08.2018 р.

21.10.2019 року до суду від Відповідача надішли заперечення на заяву про уточнення позову Міністерства оборони України. Також, 23.09.2020 року Відповідач надіслав до суду додаткові пояснення на заяву про уточнення позовних Міністерства оборони України.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач зокрема посилається на те, що припинення дії договору в односторонньому порядку у серпні 2018року, не відбулось, оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди позивачу на припинення вищевказаного договору, а ініціатива Міністерства оборони України щодо припинення дії договору без отримання на це згоди ОСОБА_1 , згідно чинного законодавства - не тягне за собою припинення такого договору.

Також відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначав, що зважаючи на те, що Договір №ВКС-1261 від 01.08.2016 року, укладений Сторонами з визначенням строку дії до 31.05.2019 року, а не невизначений строк як зазначено у ст. 763 ЦК України, що виключає її застосування (ст.763 ЦК України) до правовідносин, що склались між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 .

При цьому, як зазначає відповідач, що позивачем не надано до позовної заяви доказів направлення повідомлення №747/8 від 04.06.2018 року про припинення дії Договору №ВКС-1261 на адресу ОСОБА_1 на підставі п.7.3. Договору, та відповідно відсутні докази вручення або отримання ОСОБА_1 відповідного повідомлення.

Також, відповідач вважає, що вищевказаний договір не припинив дію із закінченням терміну, на який його було укладено, оскільки його дію було продовжено на той же строк, відповідно до ст.764 ЦК України, ст.284 ГК України. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 після 31.05.2019р. продовжував користуватись торговельним місцем №4962 та сплачувати за його використання, а також враховуючи, що протягом місяця після вказаної дати заперечень проти цього від позивача не надходило, то договір є таким , що поновлений на новий строк , і на тих самих умовах, що були передбачені в ньому.

12.09.2018 р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надані письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що позов підлягає задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити.

Представник третьої особи підтримав позицію позивача, просив позов задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.02.2000 р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» укладено Договір №181/9-83р, відповідно до п. 5.1 якого, Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього Договору безкоштовно користуватися на власний розсуд 50-ма торговельними місцями під 20-футові контейнери по вулиці Рожевій на території ТОВ «Промтоварний ринок».

У листі від 14.03.2017 №240 ТОВ «Промтоварний ринок» вказав, що Міністерство оборони України має право використовувати на власний розсуд 50 торгових місць, у тому числі і торгове місце №4962 .

01.08.2016 р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяв Концерн Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № ВКС-1261 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів.

Пунктом 7.1. вказаного договору передбачалось, що він набирає чинності з 01 серпня 2016 року і діє до 31 травня 2019 року.

Пунктом 7.3. вказаного договору передбачалось, що дія договору припиняється у випадках:

- закінчення терміну, на який він був укладений;

- за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно користується торговельним місцем, оскільки зазначений договір було припинено на підставі пунктом 7.3, яким передбачалось, що дія договору припиняється, зокрема, за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

В матеріалах справи наявний лист Філії «ОУВТ» № 747/8 від 04.06.2018 року на ім`я ОСОБА_1 щодо повідомлення про припинення з 06.08.2018 року дії договору ВКС-1261 від 01.08.2016р., в порядку п.7.3., за ініціативою Міністерства оборони України разом із описом вкладення до цінного листа. Натомість суд зазначає, що позивачем до позову не надано належних доказів надіслання позивачем та відповідно отримання відповідачем вищевказаного листа № 747/8 від 04.06.2018 року.

Також у газеті Одеські вісті (випуск від 09.06.2018 р. №44 (5068) на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) з 06.08.2018 року припиняється дія договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій, а саме: припиняється дія договору № ВКС-1261 від 01.08.2016 року укладеного з МОУ та ФОП ОСОБА_1 на користування торговельним місцем № 4962, на підставі повідомлення від 04.06.2018 р. № 747/8. Позивач вказує, що аналогічного змісту повідомлення про припинення дії № ВКС-1261 від 01.08.2016 було розміщено і на веб-сайті ТОВ Промтоварний ринок.

Проте, Суд не погоджується із вищенаведеними твердженнями позивача про відсутність у відповідача права користування торговельним місцем №4962 у зв`язку з тим, що договір № ВКС-1261 від 01.08.2016р., припинив дію з 06.08.2018р., на підставі пункту 7.3., в односторонньому порядку за ініціативою позивача.

Так, статтею 188 ГК України встановлено порядок зміни та розірвання господарських договорів. Зокрема, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішення договір не змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за загальним правилом, встановленим як чинним господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Проте, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази погодження ОСОБА_1 з пропозицією позивача про припинення з 06.08.2018року дії договору ВКС-1261 від 01.08.2016р., в порядку п.7.3., за ініціативою Міністерства оборони України, викладену в листі №747/8 від 04.06.2018року.

Більш того, суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів надіслання вищевказаного листа №747/8 від 04.06.2018 р. на адресу відповідача , що в свою чергу спростовує твердження позивача про обізнаність та належне повідомлення відповідача щодо припинення дії договору ВКС-1261 від 01.08.2016р., в порядку п.7.3., за ініціативою Міністерства оборони України

Крім цього, незважаючи на те, що сторони не досягли згоди щодо припинення дії вищевказаного договору позивач з позовом до відповідача про розірвання цього договору до суду не звертався, і відповідного судового рішення з цього приводу не приймалось.

Між тим, пункт 7.3. договору ВКС-1261 від 01.08.2016р. не містить будь-яких підстав розірвання договору чи припинення ним дії (крім закінчення строку на який його було укладено), а також не містить положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 ГК України.

У свою чергу ініціатива позивача, в даному випадку, щодо припинення дії договору без отримання згоди на це іншої сторони договору не тягне за собою таких правових наслідків, як дострокове припинення дії договору. (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі N 916/1484/18 зі спору, що виник з подібних правовідносин за участю Міноборони України).

Отже, з урахуванням положень статті 651 ЦК України, статті 188 ГК України та змісту пунктів 7.2, 7.3 договору № ВКС-1261 в їх сукупності, суд зазначає, що на момент звернення позивача з позовом по цій справі, укладений між сторонами договір ВКС-1261 від 01.08.2016р., був чинним, і на підставі цього договору ОСОБА_1 на законних підставах використовував торговельного місця № 4962.

Разом з тим, судом також встановлено, що на момент звернення Міністерства оборони України з позовом до ОСОБА_1 права позивача з боку відповідача не порушувались і останній користувався торговельним місцем на підставі діючого договору ВКС-1261 від 01.08.2016р. Відповідно, підстав для звернення з позовом у зв`язку з перешкоджанням з боку відповідача Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем № 4962 через ті обставини, що 31.05.2019р. закінчився терміну дії вказаного договору, станом на 13.08.2018року не існувало. (ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України )

Враховуючи вищенаведене, суд вважає вказані позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо зазначених позивачем в заяві про уточнення позову обставин відсутності у відповідача законного права користування вищевказаним торговельним місцем №4962, а саме припинення дії договору у зв`язку із закінченням терміну договору ВКС-1261 від 01.08.2016р., на який цей договір було укладено до 31.05.2019р., суд зазначає наступне.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що 31.05.2019р. у відповідача припинилось право користування торговельним місцем.

Так, статтею 764 ЦК України встановлено, якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічні умови щодо продовження строку дії договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору протягом одного місяця після закінчення строку дії договору передбачені і частиною 4 статті 284 ГК України.

Вказана правова позиція також висловлена у постановах Верховного суду від 15.05.2018р. по справі №910/12031/17, від 13.06.2018р. по справі № 909/442/17, від 11.09.2018р. по справі № 925/1321/17, від 16.04.2019р. по справі №922/793/18, а також у постанові Верховного суду від 28.05.2019 р. у справі № 911/2980/17 , Постановах Верховного суду у складі колегії судів Касаційного господарського суду від 03.03.2020 р. у справі №916/1657/18, від 27.05.2020 р. по справі №916/1686/18, правовідносини у яких є подібними до правовідносин, що склались у даній справі.

Як зазначалось вище, пунктом 7.1. договору було передбачено, що він набуває чинності з 01 серпня 2016 року і діє до 31 травня 2019року.

Після вказаної дати відповідач продовжував користуватися торговельним місцем та сплачувати грошові кошти за його використання .

Враховуючи вищенаведені норми ст.764 ЦК України та ч.4 ст.284 ГК України , в період з 31.05.2019р по 30.06.2019р. включно, позивач, повинен був направити відповідачу відповідну заяву із запереченнями проти продовження дій договору.

При цьому , як зазначено в Постанові Верховного суду у складі Колегії судів Касаційного господарського суду по справі №922/3851 від 20.08.2020 р., що: «істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення (про припинення договору) в межах місячного строку після закінчення терміну дії договору…»

Однак, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що позивачем та/або його довіреними особами на протязі одного місяця після закінчення терміну договору, тобто з 31.05.2019 р. по 30.06.2019 р. листи (заперечення про продовження дії договору) на адресу відповідача не надсилались, що свідчить про те, що договір ВКС-1261 від 01.08.2016р. є таким що продовжений на новий строк.

Поряд з цим до матеріалів справи, в якості доказів направлення такого повідомлення відповідачу, надано копію листа Концерну „Військоторгсервіс в особі філії ОУВТ від 22.02.2019р. за №228/15 та копію експрес-накладної підприємства «Нова пошта» від 25.02.2019 р. (без опису вкладення вищевказаного листа) , а також накладну підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» та опис вкладення до цінного листа від 26.02.2019 р. (без номера поштового відправлення та без касового чеку).

Відповідач заперечує факт отримання вказаного листа та зазначає, що про його наявність дізнався лише після ознайомлення з матеріалами справи. На думку відповідача лист Концерну „Військоторгсервіс в особі філії ОУВТ від 22.02.2019р. за №228/15 в розумінні ст.764 ЦК України та ч.4 ст.284 ГК України та враховуючи висновки викладені в п.10.13 Постанови Верховного суду у складі Колегії судів Касаційного господарського суду по справі №922/3851 від 20.08.2020 р., не є належним доказом повідомлення Відповідача про відмову від пролонгації договору в межах місячного строку після закінчення терміну Договору.

В свою чергу позивач, посилаючись на Постанову Верховного суду у складі суддів колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2020 р. по справі №916/1666/18 вважає , що вказане повідомлення про припинення договору могло бути надіслано в будь-який час протягом дії договору.

Проте суд не погоджується із вищевказаними доводами відповідача з огляду на наступне.

Чинним законодавством не встановлено конкретної форми заяви (повідомлення) про відмову від продовження дії договору оренди, така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Однак , при цьому, на думку суду, істотне значення у такому випадку має факт направлення відповідної заяви (повідомлення) про відмову від продовження дії договору оренди договору оренди в межах певного строку, а саме на протязі одного місяця після закінчення строку договору.

Такий висновок також зроблений в Постанові Верховного суду у складі Колегії судів Касаційного господарського суду по справі №922/3851 від 20.08.2020 р., який надаючи роз`яснення правозастосування ч.4. ст. 284 ГК України зазначив, що вказана стаття по суті передбачає поновлення договору найму на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше , що наймач продовжує користуватися майном піся закінчення строку договору найму, та, по-друге , відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. При цьому , як зазначив Верховний суд у вищевказаній Постанові, що істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення (про припинення договору) в межах місячного строку після закінчення терміну дії договору, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди як, відповідно, форма вираження волевиявлення орендодавця. (п.10.13)

Одночасно суд також констатує факт порушення Міністерством оборони України та його повіреним в особі Концерну «Військторгсервіс» свого обов`язку щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря (Відповідача).

Так, відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМУ № 270 від 05.03.2009 року розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Порядок приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень визначає Порядок пересилання поштових відправлень, затверджений Наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» №211 від 12.05.2006 року (далі «Порядок»).

Відповідно до пункту 3.1.3.1 даного Порядку, приймання рекомендованих листів, поштових карток, секограм, бандеролей здійснюється відповідно до вимог пункту 3.1.2.1, 3.1.2.2 Порядку.

Пунктом 3.1.3.2 цього ж Порядку визначено, що після закінчення приймання рекомендованого поштового відправлення на РРО роздруковується касовий чек, який видається відправнику.
Таким чином , виходячи з положень вказаного порядку доказом направлення поштового відправлення є касовий чек, роздрукований на РРО.

При цьому, згідно Переліку типових документів (наказ Міністерства юстиції від 12.04.2012 р. № 578/5), в органах державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, копії квитанцій за міжміські телефонні розмови, за поштові й телефонні послуги зберігаються протягом 3 років.

Отже, позивач на вимогу даних положень повинен був зберігати чеки, квитанції за поштові послуги протягом 3 років, та в даному випадку для підтвердження направлення поштових відправлень повинен був додати його до свого позову (заяви про уточнення позовних вимог) завірену належним чином копію касового чеку, роздрукованого на РРО.

Однак, позивачем не було надано касового чеку РРО, як належного доказу щодо направлення підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» листа від 22.02.2019 р. №228/15 про припинення дії договору на адресу ОСОБА_1 , а надано лише опис вкладення до цінного листа за ф.107 та накладну.

Відповідно до пункту 61 вищевказаного Порядку, на примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Проте, судом встановлено, що наданий позивачем опис вкладення, в порушення п.61 вищевказаного Порядку не містить номеру поштового відправлення, який вказується у касовому чеку оператора поштового зв`язку, що унеможливлює встановлення належності вказаного опису вкладення до будь-якого поштового відправлення.

Крім того, відповідно до пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМУ №270 від 05.03.2009 року, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

Разом з тим, пунктом 3.5.2.3 Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого Наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» №211 від 12.05.2006 року, визначено, що після вручення поштового відправлення на зворотному боці бланка повідомлення про вручення у відведених для цього місцях зазначається, коли видане поштове відправлення під розписку одержувача із зазначенням прізвища. У разі видачі поштового відправлення повнолітнім членам сім`ї зазначаються родинні зв`язки (батько, мати, син, донька тощо). На бланку повідомлення зазначається прізвище працівника поштового зв`язку, який здійснював оформлення повідомлення в місці видачі. У разі вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" повідомлення про вручення підписує одержувач відправлення. Унизу, праворуч, на зворотному боці повідомлення проставляється відбиток календарного штемпеля з датою відправляння повідомлення. На лицьовому боці рекомендованого повідомлення проставляється штамп, передбачений для рекомендованих відправлень або наклеюється ярлик, на якому вказується номер, за яким прийняте поштове відправлення.

Однак,як вбачається, що позивачем, у відповідності до зазначених вимог, не було забезпечено належне повідомлення відповідача про припинення дії Договору та не надано належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про припинення дії договору у вигляді повідомлення про вручення із зазначенням прізвища одержувача, дати отримання, особистого підпису одержувача та/або з відміткою про відмову в отриманні вказаного листа.

Одночасно, суд зазначає, що за відсутності опису вкладення до поштового відправлення підприємства «Нова пошта» не можливо достеменно встановити, які саме документи були відправлені на адресу ОСОБА_1 , натомість надана позивачем експрес-накладна від 25.02.2019 р. не містить даних щодо відправлення на адресу позивача листа Концерну „Військоторгсервіс в особі філії ОУВТ від 22.02.2019р. за №228/15.

У відповідності до ч. 6 ст.81 ЦПК України , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах суд констатує факт невиконання Міністерством оборони України та Концерном «Військторгсервіс» обов`язку щодо доведення інформації до орендаря про припинення договору в порядку передбаченому чинним законодавством.

Водночас суд також констатує вчинення конклюдентних дій з боку Міністерства оборони України, що полягають в інформуванні щодо власних банківських рахунків та продовженні прийняття платежів від відповідача після 31.05.2019 року. Так, матеріали справи містять копію листа за підписом заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України С.Латаша від 19.02.2020 р. №0290/93/63, який був надісланий у відповідь на запит фізичних осіб-підприємців, що орендують у позивача торгівельні місця на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вул. Рожевій . Так, у вищезазначеному листі Департамент фінансів Міністерства оборони України зазначив: «… Стосовно порушеного питання надається інформація щодо реквізитів Міністерства оборони для перерахування коштів від фізичних осіб-підприємців за право платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок»…»

Отже, за змістом вищенаведеного вбачається, що після 31.05.2019 р. Міністерство оборони України особисто інформувало підприємців щодо належних банківських реквізитів для перерахування грошових коштів за право платного використання торгівельними місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок» та фактично не заперечувало факт наявності правових підстав на використання вищевказаних торгівельних місць, зокрема й щодо торгівельного місця належного ФОП ОСОБА_1 .

Разом з цим, суд відхиляє як необгрунтовані, заявлені представником Позивача в судовому засіданні заперечення щодо відсутності у заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України С. Латаша повноважень видавати вищевказаний лист від 19.02.2020 р. №0290/93/63, оскільки відповідних належних доказів на підтвердження відсутності у вказаної особи таких повноважень представником Позивача до суду надано не було.

Також, на переконання суду, наданий Позивачем лист Департаменту фінансів №248/9764 від 18.12.2020 року повністю спростовує твердження представника Позивача, зазначене в клопотанні про долучення доказів від 03.02.2021 р., що прийняті від орендарів кошти за платне користування місцями на території ТОВ «Промтоварний ринок» Міністерство оборони України не має наміру приймати та зазначені кошти вважаються «помилково зарахованими» на рахунки Міністерства оборони України.

Навпаки зі змісту вказаного листа суд вбачає, що Міністерство оборони України приймає кошти за платне користування місцями на території ТОВ «Промтоварний ринок» , які надходять від фізичних осіб підприємців.

Враховуючи встановлені обставини справи, а саме: закінчення строку дії договору 31.05.2019 р., продовження користування відповідачем орендованим майном після закінчення дії договору, відсутності заперечень орендодавця протягом місяця щодо продовження дії договору, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Натомість відповідач відповідно до умов цього договору, продовжує на законних підставах користуватись майном, що є предметом зазначеного договору, і підстав для усунення перешкод у користуванні цим торговельним місцем, шляхом його звільнення від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20 судом не вбачається.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то відпадає і підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 27.05.2015 у справі № 6-92цс15, у якій зазначено, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Наразі договір № ВКС-1261 не є припиненим у зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою Міноборони України та є чинним до 31.05.2022 р., що виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права у вигляді усунення перешкод у здійсненні власником прав користування (негаторний позов) за умови наявності відповідних порушень, оскільки відповідач користується торговельним місцем № 4962 на законних засадах.

Крім того, Міністерство оборони України у заяві про уточнення позовних вимог просить суд зобов`язати відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди позивачу у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 4962 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт Авангард, вул. Базова, 20.

З цього приводу суд зазначає, що така позовна вимога поширена на осіб, яких не визначено, не конкретизовано та яких не зазначено позивачем в якості відповідачів за його позовом, що не відповідає положенням чинного ЦПК України.

Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 206, 258-259, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 391, 651 ,764 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа без на предмет спору на стороні позивача: концерн «Військторгсервіс», в особі філії «Одеське управління військової торгівлі концерну «Військторгсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.02.2021 року.

Суддя: Є. С. Козирський