Справа № 152/829/20
Провадження № 22-ц/801/196/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуСправа № 152/829/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року, ухвалене суддею Войнаровським І.В., в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 22 548,29 грн за кредитним договором №б/н від 25.01.2011 та судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до банку та підписала заяву №б/н від 25.01.2011.

Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 28.04.2020 має заборгованість у розмірі 22 548,29 грн, яка складається з наступного: 15 732,01 грн заборгованість за тілом кредиту (простроченим); 6 766,28 грн заборгованість за простроченими відсотками; 50 грн - пеня.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 25.01.2011 в розмірі 15 732,01 грн та 2 102 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимогах та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що судом безпідставно не взято до уваги довідку про умови кредитування, яка була підписана позичальником, в частині погодження між сторонами процентної ставки за користування кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості; у разі незгоди з розрахунком позивача суд може навести власний розрахунок заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів та пені, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволення позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та пені суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 25.01.2011 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої позичальнику видано платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 500 грн.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.01.2011 станом на 28.04.2020 становить 22 548,29 грн: 15 732,01 грн заборгованість за тілом кредиту (простроченим); 6 766,28 грн заборгованість за простроченими відсотками; 50 грн - пеня.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів та пені суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не погоджено умови договору в частині їх нарахування та стягнення у підписаній позивальником заяві.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції залишено поза увагою довідку про умови кредитування. Вказаною довідкою визначено базову проценту ставка в місяць, яка становить 2,5%, а також порядок сплати штрафних санкцій, зокрема, пені.

Тобто вказаною довідкою, яка підписана ОСОБА_1 , визначено умови нарахування процентів за користування кредитними коштами, розмір яких становить 30 % річних (2,5% на місяць).

Разом з тим, банк просив стягнути з ОСОБА_1 6 766,28 грн процентів за користування кредитом, при нарахуванні яких банком застосовувалася процента ставка в розмірі 3,6 % на місяць (43,2% річних) замість 2,5 % на місяць (30% річних), яка не погоджувалася сторонами.

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст.1056-1 ЦК України.

Оскільки позивачем в односторонньому порядку, всупереч вказаним вимогам закону, застосовано відсоткову ставку в збільшеному розмірі, що є незаконним, тому вимоги позову щодо стягнення заборгованості по процентам в розмірі, в якому просить банк, не підлягають задоволенню, так як не ґрунтуються на вимогах договору та закону, отже є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо можливості наведення судом власного розрахунку заборгованості, оскільки з наданого банком розрахунку слідує, що розмір тіла кредиту, починаючи з 09.09.2018, часто змінювався та не був сталим, а тому суд, який не є фахівцем в галузі фінансів і за відсутності у суду електронної програми, за якою банк здійснює свої розрахунки, позбавлений можливості самостійно порахувати суму процентів, виходячи із погодженої сторонами процентної ставки (2,5%).

Крім того, з довідки про умови кредитування слідує, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом розраховується, в тому числі, на підставі базової процентної ставки за договором. При цьому, як встановлено судом, банк застосовував проценту ставку, яка не була погоджена сторонами.

За вказаних обставин суд позбавлений можливості встановити дійсну заборгованість відповідача за відсотками та пенею, яка підлягає стягненню.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам та пені не підлягають задоволенню, виходячи з недоведення банком, в порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, розміру заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета