ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року м. Чернівці

Справа № 725/3109/20

Провадження №22-ц/822/173/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, головуючий у І-й інстанції Федіна А.В.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , а відповідачі є співвласника квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку, яка знаходиться поверхом вище.

Зазначав, що 28 квітня 2020 року відбулось затоплення його квартири, внаслідок чого пошкоджено стелю та стіни в житловій кімнаті, кухні та санвузлі, а також залито шафу, килим, взуття, опалювальну пічку, холодильник, пральну машину, електробойлер. Внаслідок таких пошкоджень квартира потребувала термінового ремонту та проживання в ній було неможливим, у зв`язку з чим він був змушений для себе та дружини орендувати житло в АДРЕСА_3 , вартість орендної плати становила 5 000 грн на місяць.

Відповідно до складеного ТОВ «Єврокомунбуд» акту від 30 квітня 2020 року причиною затоплення є прорив та вихід з ладу гнучкого шлангу підводки води до умивальника в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_4 .

На його замовлення був виготовлений висновок експерта №262 від 15 травня 2020 року, відповідно до якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт внаслідок залиття квартири становить 23 244,52 грн та за проведення такого експертного дослідження ним було сплачено 2 730 грн.

Крім того, внаслідок затоплення квартири він зазнав значних моральних страждань, які виразились у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна, неможливістю користування квартирою, що призвело до порушення його звичного способу життя, розладів сну, сімейних конфліктів, а також перебування на лікарняному. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 27 000 грн.

Вказував на те, що зазначеними діями відповідачів йому було завдано збитків на загальну суму 75 954,52 грн, з яких 23 244,52 грн - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, 2730 грн - вартість проведеної на його замовлення експертизи, 15000 грн - вартість трьох місяців оренди житла, 7980 грн - правова допомога, 27000 грн - моральна шкода.

Просив стягнути з відповідачів на його користь в солідарному порядку матеріальну шкоду в сумі 25 974,52 грн; моральну шкоду в розмірі 27 000 грн; орендну плату в сумі 15 000 грн та судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, в сумі 23 244,52 грн, також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рівних частках витрати на правничу допомогу в сумі 3 454,54 грн (по 1 727,27 грн з кожного), судовий збір в розмірі 363,98 грн (по 181,99 грн з кожного), а також витрати на проведення будівельно-технічної експертизи в сумі 1 181,82 грн (по 590,91 грн з кожного). В решті позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у вказаній частині.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що висновок працівників обслуговуючої організації про причини затоплення без проведення навіть огляду місця, на яке вони вказують як на місце виникнення поломки, що спричинила залив, є необ`єктивним та надуманим. Наданий позивачем як доказ акт від 30 квітня 2020 року не відповідає встановленим вимогам, оскільки складений лише представниками організації, яка здійснює утримання будинку та прибудинкової території. До складання акту не були залученні представники організації, яка здійснює обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення та водопостачання, і представники квартир АДРЕСА_2 і № НОМЕР_1 .

Судом ніяким чином не обґрунтована визначена сума моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 подала відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що залиття відбулося з вини відповідачів, які не забезпечили справність обладнання водопостачання у квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з принципу справедливості та розумності, враховуючи при цьому матеріальне становище та ступінь вини відповідачів.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому, відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України, законність рішення суду, постановленого в іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин четвертої та шостої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами четвертої та шостої статті 19, частини першої статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім нього також зареєстрована і проживає його дружина ОСОБА_6 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ..

За наслідками розгляду справи встановлено, що належна відповідачам квартира знаходиться поверхом вище над квартирою позивача.

Відповідно до акту, складеного 30 квітня 2020 року інженером та техніком ТОВ «Єврокомунбуд» при обстежені квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що внаслідок затоплення у житловій кімнаті площею 12,8 кв.м залито повністю всю стелю та стіни по всій висоті; на кухні площею 4,8 кв.м залито стелю та стіни по всій висоті; у санвузлі площею 2,1 кв.м залито стелю та стіни по всій висоті; у житловій кімнаті залито все майно: шафа, килими, взуття, одяг, опалювальна пічка; на кухні залито холодильник, пральну машину та електробойлер. Залив виник в результаті пориву та виходу з ладу гнучкого шлангу підводки води до умивальника в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_5 ).

З відповіді ТОВ «Єврокомунбуд» на адвокатський запит від 01 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомив вказане товариство 28 квітня 2020 року про затоплення його кватири, натомість працівники ТОВ «Єврокомунбуд» знаходились на карантині та працювали дистанційно, а тому акт було складено 30 квітня 2020 року в день обстеження стану кватири (а/с 101).

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 262, складеного 16-22 травня 2020 року на замовлення ОСОБА_3 , розмір майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 23 244,52 грн (а/с 10-25).

Частиною 1 та 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207 (далі - Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксуються актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи,

Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані і своєчасно усувати недоліки у його роботі. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

Відповідальність за завдану шкоду настає за наявності таких підстав як наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вина останнього.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 201/658/16-ц.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема висновком будівельно-технічної експертизи № 262, зробив обґрунтований висновок про стягнення майнової шкоди в розмірі 23 244,52 грн.

Посилання апелянта на невідповідність Акту обстеження квартири позивача від 30 квітня 2020 року встановленим вимогам, є безпідставними, оскільки в ньому зазначені конкретні причини залиття квартири, а саме, внаслідок прориву та виходу з ладу гнучкого шлангу підводки води до умивальника в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , та інші необхідні для такого документа реквізити. Тому цей акт є належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди, а зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані. Крім того, указаний акт відповідачем не оскаржувався.

Відповідачі не спростували належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача та не надали інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є їхнім процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір моральної шкоди на користь позивача колегія суддів визначає з урахуванням положень статті 23 ЦК України. Відповідно до цієї статті особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

З урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач вживає заходів для відновлення своїх порушених прав, вимушеності змін його звичного образу життя, колегія вважає, що судом першої інстанції справедливо визначено розмір завданої моральної шкоди, який стягнуто з відповідачів на користь позивача.

Щодо аргументів апеляційної скарги про стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.

Разом з тим, здійснюючи розподіл судових витрат на правову допомогу в сумі 3 454,54 грн, судом першої інстанції не враховано, що позивачем не додано акт приймання-передачі наданих послуг, також з п. 3.6 договору про надання правової допомоги від 05 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , вбачається, що факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Однак зазначений акт в матеріалах справи відсутній.

З огляду на викладене, рішення суду в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу слід скасувати.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу скасувати.

У стягненні з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В іншій частині рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 лютого 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак