Провадження № 2/263/3090/2021
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху
08 грудня 2021 року місто Маріуполь
Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Томілін О.М., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоіллічпродукт» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування позову вказано, що позивач працював у відповідача з 25.10.2017 по 08.11.2021, але при звільненні заробітна плата не була виплачена.
Ознайомившись із матеріалами позову, суддя дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України. Подання позовної заяви має відбуватись з дотриманням певних умов.
Суддею встановлено, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст.177 ЦПК України.
Порядок сплати і розмір судового збору визначений Законом України «Про судовий збір».
Приписами ст.5 згаданого Закону, починаючи з 01.09.2015, закріплено лише дві категорії трудових справ, за позовні вимоги у яких позивачі звільняються від сплати судового збору: - про стягнення заробітної плати; - про поновлення на роботі (п.1 ч.1 ст.5). За іншими вимогами, що випливають із трудових відносин, законодавство не звільняє від обов`язку щодо сплати судового збору.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 по справі №226/168/15-ц, а також в ухвалі Верховного Суду від 08.02.2018 по справі №591/3666/17.
Позивачем заявлені 2 вимоги майнового характеру (стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).
Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» та розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 .(далі Інструкція № 5).
Згідно з нормами Закону №108 та Інструкції № 5 заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.
Оплата за час затримки розрахунку при звільненні не міститься в переліку видів оплати праці, передбаченому Інструкцією № 5.
Частиною 1 ст.94 КЗпП визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Оплата за час затримки розрахунку при звільненні є іншим видом виплат, врегульована Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100, зміст якого вказує на те, що обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що трудові спори щодо працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються, розглядаються виключно у судах.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено , що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як компенсація заробітної плати працівнику з вини підприємства не відноситься до виплат, пов`язаних з оплатою праці, перелічених в Інструкції, та при поданні зазначеної позовної вимоги справляється судовий збір.
Суд акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов`язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подачу позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.
Оскільки на день подання позову позивач не надав розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу необхідно сплатити судовий збір у мінімальному розмірі, відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тобто 908 грн.
На підтвердження оплати судового збору до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області необхідно надати оригінал квитанції про оплату.
Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175, 177 ЦПК України, протягом 5 днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з ч.2 ст.185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Таким чином, позовну заяву слід залишити без руху, надавши позивачу час для усунення вищенаведених недоліків.
Керуючись ст.ст.175, 177, 185, 260, 353 ЦПК України, суддя -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоіллічпродукт» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - залишити без руху.
Надати позивачу термін для усунення вказаних недоліків - 5 днів з дня отримання копії даної ухвали.
Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання вказівок суду у встановлений строк позовна заява буде вважатися неподаною і повернута йому без розгляду.
Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.М. Томілін