КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Суханової Є.М.,

Суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

З участю секретаря Карпенка В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевська Наталія Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування, у якому з урахуванням уточнення просили суд визнати за кожним з них право власності на 1/4 частину квартири, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній син ОСОБА_5 . На день його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із 2-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_5 .

У серпні 2019 року представник позивачів звернувся до нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. Проте постановою державного нотаріуса від 03.10.2019 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у належній їм частці спадщини у зв`язку з відсутністю у спадкоємців оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с. ).

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю, в якій позивач за зустрічним позовом просила визнати за нею та неповнолітнім ОСОБА_4 , в рівних частках (по 1/2 частині кожному) право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ОСОБА_5 , є її чоловіком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від шлюбу з останнім у них народився син ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , а також на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,250 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,596 га для ведення особистого селянського господарства на території с. Заріччя Васильківського району Київської області. ОСОБА_1 разом з сином в порядку ст. 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживала з ним та була зареєстрована за однією адресою. Після смерті чоловіка домовилась з його батьками про те, що оформлення спадщини на усі об`єкти буде здійснене на її ім`я та сина, взамін чого її родина сплатить їм грошову компенсацію вартості їх частки у квартирі.

Родина ОСОБА_1 зібрала кошти і передала відповідачам 15 000,00 дол. США, як грошову компенсацію частки у спірній квартирі. Будь-які письмові угоди на підтвердження цього факту сторони не укладали. Отримавши грошову компенсацію, відповідачі фактично відмовились від будь-яких майнових претензій на квартиру, з 2006 року по 2019 рік вони не вчиняли жодних дій, спрямованих на оформлення права власності на спадкове майно, не звертались з вимогою про розподіл квартири. За 13 років не виявляли жодного інтересу до квартири, не вселялись до неї, не несли витрати на її утримання, не цікавились станом майна, тобто не вчиняли жодних дій власника, який зобов`язаний нести тягар утримання майна. Відсутність інтересу з боку відповідачів свідчило про їх фактичну відмову від своїх прав, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вважала, що вони втратили будь-яке титульне право на зазначену квартиру (а.с. ).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.01.2021 року первісний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевська Н.В., про визнання права власності в порядку спадкування - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_3 , право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено (а.с. ).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права при прийнятті судового рішення, просить скасувати рішення Оболонського районного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до неї. Зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності задовольнити у повному обсязі та визнати за нею та неповнолітнім ОСОБА_4 , в рівних частках (по 1/2 частині кожному) право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вказує, що право власності на спірну квартиру має бути визнане саме за нею, оскільки позивачі за первинним позовом своїми діями відмовилися від свого права, і 13 років не виявляли жодного інтересу до нерухомого майна, не поводились як власники, не несли тягар його утримання, не цікавились станом квартири. Окрім того рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2006 року задоволено її позов, визнано за нею право на ј частину земельної ділянки площею 0,250 га., для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ј частину земельної ділянки площею 0,596 га., для ведення особистого селянського господарства на території с. Заріччя Васильківського району Київської області. Позивачі за первісним позовом проти задоволення вищезазначеного позову не заперечили, відмовилися від своєї частки у спадщині на її користь, а отже висловили свою відмову від спадщини, яка є абсолютною і не може стосуватися лише окремо визначеного спадкового майна. Вважає, що нею були витримані усі умови набуття права власності на спадкове майно за набувальною давністю на спірну квартиру (а.с. ).

13.07.2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подано відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги, а рішення Оболонського районного суду м. Києва вважають законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який є рідним батьком ОСОБА_4 , чоловіком ОСОБА_1 , та сином ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

На день смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, а саме відповідно до Договору дарування квартира АДРЕСА_2 ). Із вказаного договору вбачається, що квартира була подарована ОСОБА_5 позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 .

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт спадкодавцем не складався.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

28.09.2019 року ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , звернулись до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого сина.

Постановою Одинадцятої київської нотаріальної контори від 03.10.2019 року заявникам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2 ), у зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що підтверджує право власності.

Відповідно до пункту 4.14. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок) при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (пункт 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти.

З вказаного вбачається, що згадувана вище постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства України, а відтак є законною. Однак позивачка була позбавлена можливості надати правовстановлюючий документ на спадкове майно.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року зазначено, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 1224 ЦК України передбачений перелік підстав, за наявності яких право на спадкування у певних осіб не виникає. Тобто вони усуваються від права на спадкування як за заповітом, так за законом. Усунення права на спадкування спадкоємців за законом та заповітом можливе виключно на підставі рішення суду.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги апелянта, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених ст. 344 ЦК України, для визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст. 344 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, апелянтом має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Апелянтом в апеляційній скарзі не зазначено належних підстав для усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від спадкування, доводи апеляційної скарги, що останні відмовилися від спадщини після смерті сина, не знайшли свого підтвердження. Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину після смерті сина, подавши заяву до нотаріальної контори, а отже претендують на спадкове майно, а від так і відсутні підстави для визнання за апелянтом права власності на спадкове майно за набувальною давністю.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 26 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач Є.М. Суханова

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко