Провадження № 2/522/3489/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 433 840, 00 гривень.

В обґрунтування зазначено, що 22 червня 2005 року між позивачем і відповідачами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали грошові кошти у загальній сумі 17 000 доларів США. Кошти були перераховані Позивачем через власний рахунок. Відповідачі отримали кошти в позику на невизначений строк та зобов`язались їх повернути негайно за першою вимогою кредитора. З серпня 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення позики, однак відповідачі відмовилися повертати позичальнику суму позики. У зв`язку із наведеними обставинами позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення боргу за договором позики. Проте рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 року у справі № 522/20282/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено з тих підстав, що неможливо встановити існування боргового зобов`язання за сутності письмових документів та встановити істотні умови договору, оскільки відсутні докази щодо укладення договору позики.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з підстав ст.1212 ЦК України, зазначивши, що кошти отримані відповідачами є такими, що набуті без достатньої правової підстави, що Позивач дізнався про володіння відповідачами його майном грошовими коштами в розмірі 17 000 доларів США без достатньої правової підстави з дня ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення по справі № 522/20282/18.

Ухвалою суду від 09 серпня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Також, ухвалою суду від 09 серпня 2019 року позивача звільнено від сплати судового збору.

Ухвалою суду від 09 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.

21 серпня 2019 року позивач повторно звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року, заява про забезпечення позову залишена без задоволення.

06 листопада 2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідачів в якому останні просили відмовити у задоволенні позову за їх безпідставністю, посилалися на відсутність належних доказів по справі в контексті заявленого предмету позову. Зазначали, що між сторонами ніколи не укладалось жодних договорів або угод, зокрема договорів позики з наявністю обов`язку повернення грошей. Більш того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року по справі №522/20282/18 між тими ж сторонами, було відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення тієї ж суми грошових коштів за договором позики. Зазначеним рішенням суду було також встановлено факт проживання сторін однією сім`єю у 2005 році, що за змістом ч.2 ст.3 СК України, передбачає, зокрема, існування спільного побуту.

Разом із відзивом, 06 листопада 2019 року, представником відповідачів було надано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

13 січня 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив.

20 липня 2020 року представником позивача була надана відповідь на відзив з обґрунтуванням аналогічним наданому у позові та заперечення проти застосування позовної давності.

24 липня 2020 року представником відповідачів було надано заперечення на відповідь на відзив з обґрунтуванням щодо недоведеності укладання та існування будь-яких договорів між сторонами у період 2005 року та недоведеністю позивачем факту, що грошові кошти повинні повертатися за першою його вимогою. Повторно вказано про пропущення стороною позивача строків на звернення до суду з відповідною вимогою.

Протокольною ухвалою суду від 21 січня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

30 липня 2020 року від представника відповідачів до суду надійшли письмові пояснення.

07 червня 2021 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Доніна Л.А. позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів, адвокат Марінкевич М.М. просила відмовити у задоволенні позову, з підстав зазначених у відзиві, застосувати строки позовної давності до заявлених вимог.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази по справі, суд приходить до наступного.

23 жовтня 2003 року між ВАТ «Морський Транспортний Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір № 5905ф-02/03 про обслуговування поточного рахунку фізичної особи.

Як вбачається з виписки по рахунку № НОМЕР_1 від 22.10.2018 року в ПАТ «МТБ БАНК» який відкритий згідно договору від 23.10.2003 року №5905оф-02/03 виконувались операції по руху коштів, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме 22.06.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 15.07.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 08.08.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 14.09.2005 року в сумі 3 000 доларів США; 17.10.2005 року в сумі 2 000 доларів США, на рахунки відповідачів, але з відсутністю в призначеннях операцій відомостей щодо здійснення руху коштів за будь якими укладеними договорами між сторонами, зокрема, договором позики.

Згідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В позовній заяві позивач посилається на укладання договору позики між сторонами в усній формі.

Суд вбачає, що відсутність існування боргового зобов`язання за договором позики між тими ж сторонами встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/20282/18 від 15 липня 2019 року яке набрало законної чинності.

Суд критично ставиться до тверджень позивача з приводу існування усного договору між сторонами щодо повернення грошових коштів відповідачами, зокрема, за його першою вимогою, бо зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами по справі. В свою чергу, існування зазначеної обставини заперечується відповідачами.

Щодо підстав позову позивача, а саме посилання на ст. 1212 ЦК України, слід зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначалось вище, позивачем 22.06.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 15.07.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 08.08.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 14.09.2005 року в сумі 3 000 доларів США; 17.10.2005 року в сумі 2 000 доларів США перераховувалось відповідачам зазначені грошові кошти, що також не спростовується учасниками справи.

Відповідачі заперечували безпідставне отримання коштів, зазначили, що позивач сам, без усілякого примусу, свідомо та за своєю волею, ініціативою та власним бажанням переказував зазначені грошові кошти на рахунок відповідачів, як фінансову допомогу сім`ї. Встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15.07.2019 року по справі №522/20282/18 було встановлено та не підлягає додатковому доведенню, що в період часу який вказує позивач по справі (2005 рік), позивач з відповідачами проживали однією сім`єю, оскільки дослідивши рішення суду від 15.07.2019 року вбачається, що предметом розгляду справи було стягнення грошових коштів за договором позики, а не встановлення факту спільного проживання учасників справи. А саме посилання в зазначеному рішенні на те, що судом встановлено що в той період часу позивач разом з відповідачами проживав однією сім`єю, суд не приймає до уваги, оскільки судом не досліджувались докази на підтвердження факту спільного проживання. Інших доказів, щодо спільного проживання відповідачами до суду не було надано.

Отже, як зазначає позивач, кошти отримані відповідачами є такими, що набуті без достатньої правової підстави.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позивач довів факт, що відповідачами грошові кошти набуті без достатньої правової підстави.

Суд бере до уваги інформацію про грошові перекази здійснені позивачем, останній з яких було зроблено 17.10.2005 року. При цьому, стороною відповідачів була подана заява про застосування строків позовної давності, зазначивши, що строк звернення до суду з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів сплину понад 10 років.

Одночасно суд враховує, що у відповідності до приписів ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно вимог ч.3,ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи з дати останнього платежу в жовтні 2005 року трирічний строк звернення до суду закінчився в листопаді 2008 року.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що позов до відповідачів подано в межах позовної давності, а саме 26 липня 2019 року, оскільки позивачу стало відомо тільки з дня ухвалення Приморським районним судом м. Одеси про володіння відповідачами його майном грошовими коштами з огляду не те, що перераховуючи кошти в 2005 році ОСОБА_1 не мого бути невідомо про його порушене право та те, що відповідачами грошові кошти набуті без достатньої правової підстави.

Слід зазначити, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Позивач не довів факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а матеріали справи доводять той факт, що позивач знав про порушення свого права з моменту перерахування коштів.

Не знайшов свого підтвердження факт отримання відповідачами вимоги про повернення коштів або звернення позивача у будь-якій формі щодо повернення грошових коштів. Так, позивачем вказується, що з серпня 2016 року він неодноразово звертався до відповідачів по справі з вимогою про повернення позики, на підтвердження чого надавав дві копії квитанції Укрпошти, одна з яких датована 31.08.2016 року, де вписано прізвище адресата без зазначення ініціалів та адреси, та інша квитанція, датована 27.05.2017 року на ім`я ОСОБА_2 , без вказання адреси та наявними даними про її не вручення адресату. Суд додатково зауважує, що копії обох квитанцій надавались без опису вкладання, що унеможливлює ідентифікувати зміст листів які було відправлено та не може доводити факту надсилання відповідачам саме зазначеної вимоги від 31.08.2016 року. В ході розгляду справи представник відповідачів також заперечував існування факту повідомлення останніх щодо необхідності повернення грошових коштів, та отримання ними будь-яких вимог від позивача по справі.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю в три роки. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною в справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України й вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із посиланням на зазначену норму).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 р. у справі № 911/3677/17. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Крім того, згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, в позові має бути відмовлено, якщо стороною у спорі до ухвалення рішення заявлено про застосування позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд приймаючи до увагу практику Європейського суду з прав людини, зауважує, що не вирішення питання про можливість застосування позовної давності може свідчити про порушення права на справедливий суд, закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Grafescolo S.R.L. проти Молдови»). Вищезгадана стаття Конвенції хоч і гарантує право на справедливий розгляд, вона не встановлює жодних правил стосовно допустимості доказів чи того, яким чином вони повинні бути оцінені, що насамперед повинно регулюватися національним законодавством і національними судами (справа «Гарсія Руїз проти Іспанії», №30544/96). Говорячи про принцип рівності сторін, Суд указує, що кожній зі сторін мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, який не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (справа «Бацаніна проти Росії» від 26.05.2009р. №3932/02). Крім іншого, принцип справедливості порушується там, де національні суди ігнорують визначену, відповідну і важливу думку, висловлену заявником (справа «Проніна проти України» від 18.07.2006р. №63566/00; справа «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 №42310/04). Відповідно до сталої практики Суду, рішення судів і трибуналів повинні бути належним чином мотивовані. Ступінь цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення, що повинно бути визначено у світлі конкретних обставин справи (справа «Гарсія Руїз проти Іспанії»). Вказані принципи допомагають визначити важливі елементи справедливого суду. При цьому, питання застосування строку позовної давності тісно пов`язане з їх реалізацією.

Отже, однією з вимог дотримання ст.6 Конвенції є обґрунтованість судового рішення, що також передбачено й національним законодавством. Суд не може ігнорувати заяву про застосування позовної давності та належним чином обґрунтовувати причини у разі її незастосування. Позовна давність це часове обмеження права на доступ до суду. Той факт, що право на доступ до суду обмежене в часі, сам по собі не є порушенням основоположних прав людини У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини констатує, що застосований у тій або іншій справі строк позовної давності дійсно має легітимну мету. Такою метою визнається забезпечення правової визначеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, ст.178 ЦПК України, інша сторона вправі подати до суду обґрунтований відзив на позов, надати докази, що спростовують вимоги та заяву про застосування строків позовної давності, якщо така обставина має місце.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, оскільки позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦПК України не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також про наявність обставин зупинення, переривання, чи будь-якої договірної домовленості між сторонами, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 256- 257, 267, 1212 ЦК України, ст.263-265 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано та складено 08 грудня 2021 року.

Суддя Л. М. Чернявська