Справа № 657/796/20

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.02.2021 року Каланчацький районний суд Херсонської області
в складі головуючого судді Ковальчук О.В.,
за участю секретаря Шахової О.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
за участю представника позивача ОСОБА_2 ,
за участю представника відповідача Кравченко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Каланчак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Кушніренко Сергій Володимирович до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра про визнання частково незаконним та скасування наказу про звільнення,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати частково незаконним та скасувати наказ Каланчацького управління водного господарства Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №61-к/тр від 07 травня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 , ремонтувальника руслового Каланчацької експлуатаційної дільниці від 07 травня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Стягнути з відповідача Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., заподіяну матеріальну шкоду в сумі 50 000 грн., а також витрати за сплату судового збору.
Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що 13 червня 2003 року працював в Каланчацькому управлінні водного господарства на різних посадах. У зв`язку з реорганізацією підприємства з 04 липня 2014 року по 07 травня 2020 року працював на посаді ремонтувальника руслового Каланчацької експлуатаційної дільниці. 07 травня 2020 року звільнений наказом Каланчацького УВГ №61-к/тр на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України без можливості переведення на аналогічну посаду в установу правонаступника. Позивач вважає наказ та своє звільнення незаконними, оскільки не враховано його переважне право на залишення на роботі, як працівника з більш вищою кваліфікацію, оскільки він має вищу професійну освіту, йому не було запропоновано всі вакантні посади за спеціальністю, з якої його було звільнено, а також будь-яка інша робота.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні в зв`язку з безпідставністю.
У встановлений судом строк відповідачем надано суду відзив в якому зазначено, що згідно наказу Державного агентства водних ресурсів України від 03 лютого 2020 року № 87 «Про реорганізацію Каланчацького управління водного господарства» проведено дії з реорганізації Каланчацького УВГ шляхом приєднання до БУВР нижнього Дніпра. Позивачу не було запропоновано пропозиції працевлаштування за відсутності відповідних вакантних посад станом на дату попередження про можливе вивільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників. Переважне право на залишення на роботі було надано двом іншим працівникам. При вивільненні працівників було враховано, що один з переведених працівників має кваліфікацію електромонтера 3 розряду, допускається до обслуговування напругою понад 1000В, яке у ОСОБА_1 відсутнє. Інший переведений працівник має,зокрема, безперервний стаж роботи, який складає 45 років.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для частково задоволення позову, виходячи з наступного.
Як передбачено ст. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з тим, ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у період з 13 червня 2006 року по 07 травня 2020 року перебував у трудових відносинах з Каланчацьким управлінням водного господарства.
07 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено наказом Каланчацького управління водного господарства № 61-к/тр на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно наказу Державного агентства водних ресурсів України від 03 лютого 2020 року № 87 Каланчацьке водне управління водного господарства реорганізовано шляхом приєднання до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра. Установлено, що БУВР нижнього Дніпра є правонаступником Каланчацького УВГ до якого з моменту припинення діяльності переходять усі майнові права та обов`язки Каланчацького УВГ. П. 6.2 вказаного наказу установлено не пізніше ніж за два місяці письмово попередити всіх працівників Каланчацького УВГ про зміни умови праці та про можливе вивільнення. Наказано (п.6.3) забезпечити працівникам Каланчацького УВГ соціальні гарантії, передбачені чинним законодавством для працівників, які вивільняються.
Отже, з наданих суду доказів вбачається, що в організації праці відповідача відбулась реорганізація. Натомість доказів, щодо скорочення штатної чисельності працівників, представником відповідача суду не надано.
Ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Як вбачається з матеріалів справи, 18 лютого 2020 року на виконання вимог наказу Державного агентства водних ресурсів України від 03 лютого 2020 року № 87, ОСОБА_1 попереджено про можливе скорочення його посади та звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України 07 травня 2020 року.
Натомість попередивши позивача про можливе звільнення, відповідачем не запропоновано йому жодної посади, дана обставина, в ході розгляду справи, визнана відповідачем, що в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України є обставиною, що не потребує доказуванню.
Крім того, відповідачем при звільненні позивача не враховано положення ч.1 ст.42 КЗпП України, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що при вивільненні працівників було враховано, що один з переведених працівників має кваліфікацію електромонтера 3 розряду, допускається до обслуговування напругою понад 1000В, яке у ОСОБА_1 відсутнє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач має вищу професійну освіту. Натомість відомостей про освіту переведеного працівника суду не надано.
Суд також вважає необґрунтованим, посилання представника відповідача про надання переваги про залишення на роботі іншого працівника, як такого, що має безперервний стаж роботи, який складає 45 років з огляду на наступне.
Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Це головна умова залишення на роботі. За рівних умов продуктивності праці й кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у ст.42 КЗпП України, зокрема:
1) сімейним при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Отже, аналіз вказаної статті свідчить, що при вивільненні працівника першочергово враховується кваліфікація та продуктивність праці, лише потім враховуються інші обставини, зокрема, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено з порушенням вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення, та не були враховані вимоги про більш високу кваліфікацію.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання частково незаконним та скасувати наказ Каланчацького управління водного господарства Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №61-к/тр від 07 травня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 , ремонтувальника руслового Каланчацької експлуатаційної дільниці від 07 травня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що дані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На виконання викладених вище вимог, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що дії відповідача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та наявності причинно-наслідкового зв`язку між, як вважає позивач, завданою йому моральною шкодою та діями відповідача, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача, більш того заявлений розмір моральної шкоди жодним чином не підтверджений.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Кушніренко Сергій Володимирович до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра про визнання частково незаконним та скасування наказу про звільненнязадовольнити частково.
Визнати частково незаконним та скасувати наказ Каланчацького Управління водного господарства Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України №61-к/тр від 07 травня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 , ре монтувальника руслового Каланчацької експлуатаційної дільниці від 07 травня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення суду апеляційної скарги.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає в АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення виготовлено 11.02.2021 року.
Суддя: Ковальчук О. В.