Справа № 347/2348/20
Провадження № 22-ц/4808/310/21
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду в складі судді Гордія В.І., постановлену 24 грудня 2020 року в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою судді Косівського районного суду від 24 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу. При цьому суд виходив з того, що підстави для розгляду вказаного позову за місцем проживання позивача відсутні, доказів домовленості між подружжям про розгляд спору за його зареєстрованим місцем проживання не подано. Крім того відсутні докази вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У позовній заяві до Косівського районного суду вказував, що розгляд спору цим судом за його місцем проживання передбачений спільною домовленістю з відповідачкою, оскільки вона проживає на окупованій частині України (м. Луганськ). Саме на рахунок цього суду ним було сплачено судовий збір. Крім того, недотримання правил підсудності має наслідком не повернення позовної зяави, а передачу справи на розгляд іншому суду, до територіальної юрисдикції якого належить вирішення спору. Оскільки суд не врахував зазначені норми ЦПК, тому постановив незаконну ухвалу.

На його думку, судом також помилково зазначено підставою для повернення позовної заяви відсутність доказів досудового врегулювання спору, адже його обов`язковість у спорах про розірвання шлюбу законодавством не передбачена. Вважає, що позовна заява повністю відповідала вимогам статей 175-177 ЦПК України і отже були відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження тощо. Висновок суду на стадії відкриття провадження у справі про ненадання ним доказів домовленості між подружжям вважає грубим порушенням процесуального закону, оскільки докази оцінюються безпосередньо під час розгляду справи по суті.

Відповідачка ОСОБА_2 проживає у м. Луганську, тобто в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження і поштовий зв`язок з яким відповідно відсутній.

За змістом частини 2 статті 1-1 Закону України від 12 серпня 2014 року «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення.

Відтак, ОСОБА_2 було повідомлено про відкриття апеляційного провадження в даній справі та призначення її до розгляду шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 12 лютого 2015 року у виконавчому комітеті Городівської сільської ради Косівського району. Також визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з відповідачкою. При цьому зазначив її зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Одночасно повідомив, що в зв`язку з подіями на сході України, сторони домовились про розгляд справи за його зареєстрованим місцем проживання.

Ухвалою Косівського районного суду від 24 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу з підстав відсутності доказів домовленості між подружжям про розгляд справи за місцем проживання позивача та вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Проте такий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

В силу частини 2 статті 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Разом з тим позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених у частині 2 статті 28 ЦПК України. Відомостей про досягнення сторонами домовленості про те, що справа про розірвання шлюбу може розглядатися Косівським районним судом матеріали справи не містять.

За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак судом першої інстанції не враховано, що відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому за положеннями частини 5 статті 177 цього Кодексу позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

За змістом частин 1, 3 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, не подання ОСОБА_1 доказів про досягнення з відповідачкою домовленості про розгляд справи в Косівському районному суді, могло б бути підставою для залишення позовної заяви без руху, а не повернення позовної заяви.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду суд передає справу на розгляд іншому суду.

За змістом частин 6, 9 статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Вищезазначених вимог закону суд не врахував та дійшов неправильного висновку про повернення позовної заяви позивачу в зв`язку з ненаданням доказів досягнення домовленості щодо підсудності спору.

Зак нормами пункту 7 частини 1 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі здійснювалися.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Крім цього, заява повертається у випадках, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (частини 3, 4 статті 185 ЦПК України).

Основні положення досудового врегулювання спору визначено частиною першою статті 16 ЦПК України, а саме: сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Натомість, суд першої інстанції, повертаючи заяву з підстав відсутності відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору не зазначив закон, згідно із яким такі заходи є обов`язковими.

Як вбачається зі змісту позовної заяви підставою заявленого ОСОБА_1 позову було те, що сторони з 2016 року не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. За домовленістю з відповідачкою неповнолітній син сторін після розірвання шлюбу залишиться проживати з матір`ю. Суперечок з приводу поділу майна між ними немає.

В силу частини 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 Кодексу).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз`яснено, що відповідно до статті 104 СК шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя чи оголошення його померлим, а також шляхом його розірвання за заявою подружжя або одного з них судом чи органом реєстрації актів цивільного стану. Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених статтею 107 СК; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до статті 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до статті 110 СК.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що нормами сімейного законодавства обов`язку вжиття заходів досудового врегулювання спору у справах про розірвання шлюбу не передбачено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що достатніх підстав для повернення її позивачу у суду не було.

Між тим посилання апелянта на дослідження судом першої інстанції доказів на стадії відкриття провадження у справі, колегія відхиляє, оскільки суд зазначив про відсутність доказів домовленості щодо підсудності спору, а не по суті його вирішення.

Відтак відповідні висновки суду певною мірою порушують право позивача на доступ до суду, що є захищеним гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже встановлені судом обмеження права доступу щодо умов прийнятності позову не ґрунтуються належним чином на вимогах процесуального законодавства, не свідчать про пропорційність між застосовуваними засобами та поставленою метою.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, оскільки оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Косівського районного суду від 24 грудня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.