Номер провадження: 22-ц/813/7938/21
Номер справи місцевого суду: 504/4314/19
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Курісовської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права на одержання земельної ділянки в порядку спадкування за законом, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вінської Н.В 06 травня 2020 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до Курісовської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права на одержання земельної ділянки в порядку спадкування за законом (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді права на одержання земельної ділянки, розміром 12,0 га, яка розташована на території Петрівської (нині Курісівської) сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) Одеської області. У визначений законом строк позивач ОСОБА_2 звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, але у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на землю позивач не може оформити спадщину, тому просив визнати за ним право на одержання земельної ділянки.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 травня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на отримання майнового паю (частки), що складається із земельної ділянки розміром 11,40 га., яка розташована на території Петрівської (нині Курісівської) сільської ради Комінтернівського району (нині Лиманського) Одеської області в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 47-48).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 61-66).

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку апелянта, зазначена у позовній заяві земельна ділянка є саме пайовим фондом майна членів КСП «Кіровська птахофабрика» і повинна бути повернута ФГ «Назари» апелянту ОСОБА_1 , як самовільно зайнята земельна ділянка.

Сторони про розгляд справи на 23 листопада 2021 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Як встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Комінтернівського районного суду в Одеської області.(а.с.18)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Комінтернівського районного суду в Одеської області.(а.с. 09)

ОСОБА_2 звернувся до Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.(а.с.45)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_3 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, проте померла, не завершивши її, за життя не отримала документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку, не здійснила державної реєстрації права, проте право на завершення процедури приватизації, яке належало померлій на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті. Це право в порядку спадкування перейшло до позивача, який є спадкоємцем померлої за правом представлення, та підлягає захисту в судовому порядку.

До таких висновків суд дійшов з того, що ОСОБА_3 була внесена до списку осіб, яким відповідно до розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області № 776 від 15 травня 2006 року надано дозвіл на розробку проекту організації території земельних ділянок членами КСП «Петрівське» та пенсіонерам з їх числа в рівних частинах та працівникам соціальної сфери та пенсіонерам з їх числа в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства (списки додані до розпорядження). Відповідно до наданого до цього розпорядження списку ОСОБА_3 мала право на земельну ділянку площею 12.0 га.(а.с.11)

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна.

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, як зазначено у статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється, в тому числі шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України.

Частиною 1 ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців в порядку спадкування, за винятком випадків, на які поширюється дія п. 1 Розділу "Перехідні положення Земельного кодексу України".

Разом із тим, відповідно до п. 1 Розділу "Перехідні положення Земельного кодексу України" рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняття органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Отже, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органом місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Зазначений порядок встановлений законодавцем в разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України).

Якщо спадкоємець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування про завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця.

Згідно зі ст. 5 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства в разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості) в розмірі середньої земельної частки, яка обчислюється шляхом поділу земель підприємств, що підлягають приватизації на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали в сільському господарстві і проживають у селі, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Цим же Кодексом передбачалось, що право на земельну частку могло передаватися у спадщину і продаватися.

Правовий режим земельного паю (частки) визначений Указом Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва».

Серед іншого, Указ установив, що кожному члену КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному вираженні.

Указ проголосив, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, обміну, успадкування, застави.

У разі виходу із зазначених підприємств, їх члени мають право на отримання земельної ділянки в натурі.

Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства є рівними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2011 року № 177 затверджений Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, відповідно до п.2 якого для визначення розмірів майнових паїв членів підприємств необхідно: затвердити Положення про порядок паювання майна; скласти список осіб, які мають право на майновий пай; визначити індивідуальні майнові паї.

Відповідно до п.4 цього Порядку встановлений вичерпний список осіб, які мають право на майновий пай до якого включаються всі члени підприємства, а також особи, за якими відповідно до законодавства зберігається право на майновий пай.

До цього списку, серед іншого, можуть бути включені і спадкоємці померлих осіб, які мали право на майновий пай.

Список осіб, які мають право на майновий пай, складається комісією і затверджується співвласниками.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 набула право на отримання майнового паю (частки) площею 11,40 га, № 180, згідно з проведеним 24 березня 2008 року жеребкуванням із земель КСП «Петрівське» на підставі рішення загальних зборів уповноважених членів КСП «Петрівське» від 17 вересня 2003 року.

Право на завершення процедури отримання цього майнового паю частки, яке належало померлій на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті.

Це право в порядку спадкування на загальних підставах перейшло до позивача, як спадкоємця померлої матері, на підставі чого суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, апелянт ОСОБА_1 не є учасником спадкових відносин, не є стороною у даній справі, а також не є власником земельної ділянки, розміром 12,0 га, яка розташована на території Петрівської (нині Курісівської) сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) Одеської області, яка була предметом позову.

Колегія суддів також враховує, що померла ОСОБА_3 була членом КСП "Петрівське", а апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_1 також був членом вказаного КСП, та має право на майно цього підприємства.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, яким саме чином оскаржуване рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 травня 2020 року про визнання права на одержання земельної ділянки в порядку спадкування за законом, - порушило права та інтереси скаржника, який не є учасником спадкових відносин між сторонами, не є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, яка є предметом позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, та не надав йому можливості здійснити захист порушених прав на земельну ділянку, яка є предметом позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вже вказувалось вище, ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він має право володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою розміром 12,0 га, яка розташована на території Петрівської (нині Курісівської) сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) Одеської області, а відтак, колегія суддів доходить до висновку, що оскаржуваним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 травня 2020 року питання права та обов`язки апелянта не вирішувалось.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Згідно п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст. 367, п.3 ч.1 ст. 362, ст. 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Курісовської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права на одержання земельної ділянки в порядку спадкування за законом, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вінської Н.В 06 травня 2020 року у смт. Доброслав Одеської області, - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе