ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9094/21 Справа № 182/127/21 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/1523/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Виконавчий комітет Нікопольської міської ради,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 серпня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради із запитом про надання публічної інформації про наявність на території міста Нікополя вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову житлового будинку, господарських будівель і споруд, однак відповідач не надав відповідь на запит. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, у справі № 160/6722/20, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 року визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на її запит.

Позивачка зазначає, що протиправними діями Виконавчого комітету Нікопольської міської ради їй була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій. Порушення її прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у неї негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій. Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у неї негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання за майбутній стан здоров`я. Також вказала, що завдана моральна шкода, полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Позивачці притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду її запиту порушило її законні права, сприймалося нею як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено її стан душевної рівноваги, для відновлення якого їй доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості повноцінно насолоджуватись життям, працювати, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Крім того, їй доводилося додатково дисциплінувати себе, витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на її фізичному та моральному стані через що вона не встигала закінчити повсякденну роботу, зокрема побутову. Гострота цих переживань посилюється тим, що в неї загострене почуття справедливості. Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені її нормальні життєві зв`язки з партнерами, друзями, яким вона змушена додатково пояснювати чому вона стала менш привітною, менше приділяти часу їм, сім`ї та родичам. Також, вказує й на те, що вона являється інвалідом ІІ групи, яка за рівнем обмеженння життєдіяльності має обмеження самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку.

Розрахунок заподіяної моральної шкоди позивач здійснила наступним чином: кожен місяць порушеного права позивачка оцінює у розмірі мінімальної заробітної плати станом на січень 2020 року для працездатних осіб 4723 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України 2020 рік»); відповідач повинен був надати інформацію в травні 2020 року; судовий процес тривав до листопада 2020 року, тобто минуло 7 місяців; 7 місяців * 4723 грн. = 33 061,00 грн.

На підставі наведеного вище позивачка просила суд стягнути з відповідача Виконавчого комітету Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 33 061,00 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_1 700 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на користь держави судовий збір в розмірі 19,23 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди з 700,00 грн. до 33 061,00 грн., посилаючись на необґрунтованість визначеного судом першої інстанції розміру морального відшкодування.

Апелянт зауважує, що судом в повній мірі не враховано, що внаслідок бездіяльності відповідача вона перенесла моральні страждання, які полягають у стражданні та приниженні, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій. Порушення її прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало негативні емоції, внаслідок чого у позивачки було погане самопочуття, пригнічений настрій, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання за майбутній стан здоров`я. Також, позивачка вказала, що завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Позивачка зауважує, що їй притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду її запиту порушило її законні права, сприймалося нею як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено її стан душевної рівноваги, для відновлення якого їй доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості повноцінно насолоджуватись життям, працювати, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача були порушені нормальні життєві зв`язки позивача з партнерами, друзями, яким вона змушена додатково пояснювати чому вона стала менш привітною, менше приділяти часу їм, сім`ї та родичам, та інше.

Зазначає, що вона є особою з інвалідністю та на державу покладено обов`язок створити для неї умови для реалізації нею прав на рівні з іншими громадянами та забезпечити їй соціальний захист.

Крім того, позивачка зауважує, що судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування не враховано практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, у справі «Недайборщ проти Російської Федерації», у справі «Рисовський проти України», у справі «Беєлер проти Італії», у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини», у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого королівства», у справі «Аксой проти Туреччини».

Також, позивачка посилається на судову практику судів першої та апеляційної інстанції різних областей України.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник Виконавчого комітету Нікопольської міської ради зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, по справі № 160/6722/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії частково задоволено адміністративний позов. Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо недотримання, встановленого ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", п`ятиденного строку для надання інформації ОСОБА_1 на її запит про надання публічної інформації від 12.05.2020 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.60-63).

Вказаним рішенням встановлено, що 15.07.2020 року, листом №2380/20, лист-відповідь Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 20.05.2020 року №1592/20 була повторно направлена на адресу заявниці ОСОБА_1 , яка була зазначена нею у запиті. Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради 20.05.2020 року було виготовлено відповідь № 1592/20 на запит позивачки від 12.05.2020 року, проте, жодних доказів направлення такої відповіді засобами поштового зв`язку до 15.07.2020 року на її адресу відповідачем не надано. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації відповідачем розглянуто, відповідь на нього надано, проте з порушення 5-денного строку, визначеного ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Нікопольської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року залишено без змін (а.с.64-67).

Вказаною постановою встановлено, що Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради 20.05.2020 року було виготовлено відповідь № 1592/20 на запит позивачки від 12.05.2020 року, в той же час доказів направлення такої відповіді засобами поштового зв`язку до 15.07.2020 року на адресу позивачки, як то простою кореспонденцією, так і рекомендованим листом з повідомленням, відповідачем не надано, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції. Як вірно зазначив суд першої інстанції, сам факт складання відповіді на запит не може вважатися наданням відповіді на запит, в розумінні статті 20 Закону №2939-VI. Розпорядник інформації отримавши запит на інформацію зобов`язаний протягом 5-ти робочих днів не лише скласти на нього відповідь, але і направити таку відповідь запитувачу інформації. Таким чином, відповідачем порушено строк надання відповіді на запит у строк, передбачений статтею ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача, позивачка посилалася на те, що бездіяльністю Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, яка полягає у недотриманні встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на її запит, їй завдано моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці була завдана моральна шкода, яка полягала у психологічному напруженні, тривалому очікуванні та незручностях, що виникли внаслідок порушення органом місцевого самоврядування її права на отримання публічної інформації у визначені чинним законодавством строки, у зв`язку з чим визначив розмір моральної шкоди у сумі 700,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України та Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів місцевого самоврядування, наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказані позиції висловлені у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, провадження № 61-21982св19, та у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц від 01.09.2020 року.

Так, право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Частиною ч. ст. 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч. 1 ст. 24 цього Закону, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, зокрема, несвоєчасне надання інформації.

Частиною 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, по справі № 160/6722/20, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 року встановлено, що 15.07.2020 року, листом №2380/20, лист-відповідь Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 20.05.2020 року №1592/20 була повторно направлена на адресу позивачки засобами поштового зв`язку на адресу заявниці, яка була зазначена нею у запиті. Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради 20.05.2020 року було виготовлено відповідь № 1592/20 на запит позивача від 12.05.2020 року, проте, жодних доказів направлення такої відповіді засобами поштового зв`язку до 15.07.2020 року на її адресу відповідачем не надано. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації відповідачем розглянуто, відповідь на нього надано, проте, з порушення 5-денного строку, визначеного ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлена бездіяльність Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, яка полягає у недотриманні встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит ОСОБА_1 .

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Визнаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер спірних правовідносин, оцінив рівень негативних емоцій, що вказують на моральні страждання позивачки, тому дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням принципу розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодуванню позивачу моральна шкода в розмірі 700 грн., з яким колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у Постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

Зокрема, у вказаній Постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Верховний Суд у своїй Постанові від 24.03.2020 року у справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, який підлягає стягненню на користь позивачки, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції враховано, що позивачка дійсно зазнала моральних страждань, оскільки була змушена докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій відповідача.

Також, судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування враховано вимоги пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в повній мірі не враховано, що внаслідок бездіяльності відповідача вона перенесла моральні страждання (глибину та тривалість яких обґрунтовано у позові та апеляційній скарзі), оскільки в даному випадку судом першої інстанції враховано той факт, що позивачкою було докладено додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, однак наявність негативних наслідків щодо поганого самопочуття, негативних емоцій, пригніченого стану, які досягли рівня страждань, негативні емоції, що виникли через порушення прав людини з боку суб`єкта владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не доводиться, оскільки позивачкою таких доказів суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що вона є особою з інвалідністю та на державу покладено обов`язок створити для неї умови для реалізації нею прав на рівні з іншими громадянами та забезпечити їй соціальний захист, колегією суддів не приймаються, оскільки суду не було надано жодного доказу про те, що відповідь на її запит була надана з порушенням строку, передбаченого статтею ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», саме у зв`язку з встановленням їй статусу особи з інвалідністю.

При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що матеріали справи не містять доказів щодо визначення глибини фізичних та душевних страждань, тому розмір моральної шкоди в сумі 33 061,00 грн., який позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь, є значно завищеним, наведений позивачкою розрахунок є неспівмірним та необґрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що розмір грошової компенсації повинен компенсувати моральні страждання особи, однак не повинен призводити до її збагачення.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивачки про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування не враховано практику Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Недайборщ проти Російської Федерації», у справі «Рисовський проти України», у справі «Беєлер проти Італії», у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини», у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого королівства», у справі «Аксой проти Туреччини», оскільки Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. В даному випадку судом першої інстанції, враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, оцінюючи рівень негативних емоцій, що вказують на моральні страждання позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням принципу розумності, виваженості та справедливості, підлягає відшкодуванню позивачці моральна шкода в розмірі 700 грн., що на думку суду є справедливим, виправданим та співмірним, враховує інтереси держави, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: