КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5640/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійник В.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року позивач звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач та відповідач 23.02.2008 року зареєстрували шлюб, у період якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбних відносин, а саме, 29.08.2014року позивач придбала у власність частину нежитлової будівлі, загальною площею 68,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Оригінали правовстановлюючих документів на вказане майно зберігались у відповідача.

Частина придбаного майна використовувалась для підприємницької діяльності позивача, інша частина-для здачі в оренду.

Вказала, що з 2016 року відносини між подружжям погіршились.

Стверджувала, що перебуваючи в стані психологічного напруження та тиску, та у зв`язку з тим, що відповідач постійно чинив психічний (психологічний) тиск, погрожував здоров`ю, життю сина та позивача, висловлював намір позбавити їх житла, якщо позивач не подарує відповідачу все наявне у неї майно, без добровільного волевиявлення, під впливом економічного насильства 06.06.2019 року позивач підписала договори дарування нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,9 кв.м., зареєстровані в реєстрі за №2465, 2468.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалась на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що на позивача постійно чинився тривалий психологічний тиск, з боку відповідача , постійні погрози, шантаж, скандали з боку відповідача.

Вказує, що визначення правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Зазначає, що в діях відповідача щодо позивача чітко прослідковується мета відповідача залишити її без спільно нажитого майна та в будь-який спосіб стати одноособовим його власником.

Крім того, оцінка доказів у справі зроблена судом першої інстанції вибірково, однобічно, суд першої інстанції обійшов мовчки факти та обставини, які надані позивачем щодо психологічного та економічного насильства відповідачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що23.02.2008 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис за №223 (т. 1 а.с. 20).

У період шлюбних відносин у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 19).

Так, 29.09.2014 року ОСОБА_1 придбала у власність Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №6482 (т. 1 а.с. 21-22).

Також, відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 29.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №6479, позивач придбала у власність Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. (т. 1 а.с. 23-24).

Крім того, відповідно до договору дарування нерухомого майна від 06.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №2468, позивач безоплатно передала в дар, а відповідач прийняв в дар Ѕ ідеальної частки нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. (т. 1 а.с. 27-28).

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що правочин вчинено під впливом обману, проти її справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач звертаючись до суду з позовом, посилається на порушення її прав під час відчуження спірного майна а саме, що оспорювані договори укладені під впливом обману, проти її справжньої волі, застосування насильства, укладені на вкрай невигідних умовах, а тому підлягають визнанню недійсними.

Однак колегія суддів бере до уваги те, що пунктом 10 договорів зазначено, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Сторони підтверджують, що вони діють добровільно і узгоджено, зміст договору відповідає їхнім дійсним намірам. На підтвердження викладених обставин сторони скріпили документ підписами (п. 12 договору). Договір складено у двох примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а другий примірник призначається для обдаровуваного. Дарувальник отримує нотаріально засвідчену копію договору.

Відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, справи №02-33, том 3 за номером нотаріальної дії 2465, 2468 посвідчено договір дарування нерухомого майна, сторонами за яким є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та наявні підписи сторін (т.2 а.с. 51-53).

Відповідно до договорів оренди від 10.06.2019, нежитлові будівлі загальної площі 68,9 кв.м., що знаходяться за адресю: АДРЕСА_1 , здано в оренду. Термін дії договорів становить до 31.12.2020 року (т.1 а.с. 105-114).

Окрім того, колегією суддів в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції вбачається, що позивач поставила свій підпис під текстом договору та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, при цьому, зі змісту правочинів вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача.

Колегія суддів, ставиться критично до даних тверджень, позивача, що до неї було застосовано відповідачем насильство або погрози, невигідні умови під час підписання договору дарування від 06.06.2019 року на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,9 кв.м., зареєстровані в реєстрі за №2465, 2468.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, колегія суддів погоджується з правильним висновок суду першої інстанції, щодо того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, щоправочин вчинено під впливом обману, проти її справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов.

Колегія суддів, вважає, що спірні договори укладенні з дотримання вимог діючого законодавства. Під час укладення правочинів нотаріус ознайомив сторін зі змістом договору, роз`яснив наслідки укладення, про що свідчить зміст договорів. Наявність конфліктів у родині, за відсутності доказів вчинення психологічного насильства, не може свідчити про відсутність волі позивача щодо їх укладення. Крім того, на даний час сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, з позовом про розірвання шлюбу позивач в судовому порядку не зверталась. Після укладення спірних договорів відповідач передав отримані приміщення в користування третім особам, отримані доходи є спільною сумісною власністю подружжя (т. 1 а.с. 98-101).

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 03 грудня 2021 року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник