Справа № 282/130/21
Провадження № 2-о/282/9/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року смт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Вальчука В.В.

при секретарі судового засідання Демчук В.І.

за участю заявниці ОСОБА_1

зацікавленої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Любар цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

В С Т А Н О В И В :

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, строком на 6 місяців, стосовно ОСОБА_2 внаслідок вчинення ним систематичного психологічного та економічного насильства, а також погроз фізичною розправою, зокрема: заборонивши останньому перебувати в місці проживання (перебування) заявниці, за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, вона пояснила, що будинок у якому вони проживають разом із ОСОБА_2 належить на праві власності останньому, кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_2 відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, на яке вона посилається у своїй заяві, на даний час закрите. Також заявниця додала, що вона не володіє інформацією про наявність будь-яких інших рішень судів щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної чи адміністративної відповідальності за вчинення насильства.

ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що заявлені вимоги не визнає, просив суд відмовити в задоволені заяви з мотивів викладених у його заяві, що подана ним до суду 09.02.2021 року та міститься в матеріалах даної справи. Також він додав, що будинок у якому вони проживають належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування. Крім них у будинку також проживають їх троє дітей. Вказав, що будь-якого психологічного та економічного насильства відносно ОСОБА_1 він не вчиняв. Грошові кошти у вигляді допомоги на дітей, яка була оформлена на його ім`я, взяв щоб забезпечити потреби дітей.

Вислухавши пояснення заявниці та заінтересованої особи, розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом при розгляді даної справи враховані та виконані приписи Глави 13 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що учасники справи, а саме: заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 перебувають у шлюбі та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ними у вказаному будинку також проживають їх спільні діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно копії договору дарування від 26.12.2001 року, що посвідчений завідуючим Любарською державною нотаріальної конторою, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 цілий житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу відносно ОСОБА_2 обмежувального припису строком на шість місяців з підстав застосування останнього по відношенню до неї психологічного та економічного насильства.

Відповідно до правил ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07 листопада 2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07 грудня 2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Судом встановлено, що всі долучені до матеріалів справи документи на які посилається заявниця свідчать про те, що вона зверталася до державних органів з повідомленням щодо домашнього насильства.

Проте, зазначені докази не містять підтверджуючої інформації щодо домашнього насильства, а саме: ухвала слідчого судді Любарського районного суду від 08.12.2020 року; скарга до слідчого судді Любарського районного суду від 01.02.2021 року; талон-повідомлення ЄО №51 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) кримінальне правопорушення та іншу подію Любарського ВП від 07.02.2021 року, з яких вбачається наявність лише повідомлення про його застосування, проте будь-якого підтвердження дійсного завдання такого насильства, до матеріалів справи не додано. Інші посилання та докази щодо застосування психологічного, економічного та погроз застосування фізичного насильства в матеріалах справи відсутні.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суду необхідно встановити, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дати їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п.п.7, 9 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Судом встановлено, що між сторонами існують не приязні стосунки, однак з огляду на встановлені судом обставини та за результатами судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_2 чинить відносно ОСОБА_1 психологічне, економічне чи фізичне насильство щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За встановлених судом обставин, відносини між сторонами не є такими за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню судом.

З огляду на висновки суду, про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст.141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст.ст.12, 13, 76-79, 81, 141, 263-265, 268, 294, 350-1 -350-8, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Житомирського апеляційного суду через Любарський районний суд Житомирської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2021 року.

Суддя: В. В. Вальчук