ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1666/21 Справа № 204/8608/19 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення. Просила усунути їй перешкоди у користуванні 26/100 частинами домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з 26/100 частин зазначеного домоволодіння, що складається з: у житловому будинку літ. А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., житлова прибудова літ.А'-1 житловою площею 8,3 кв.м., сарай літ. Г.

В обґрунтування позову вказує на те, що позивач ОСОБА_1 є власником 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 19.06.2004 року. ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано 17 жовтня 2006 року. З часу розірвання шлюбу ОСОБА_1 відносин із ОСОБА_2 не підтримує, однак відповідач після розлучення залишився проживати у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , без жодних правових підстав на це. Позивач неодноразово зверталася із проханнями до відповідача виїхати із належного їй на праві власності домоволодіння, між сторонами склались складні стосунки, однак відповідач категорично відмовляється залишати помешкання. Вона має намір користуватися належною їй на праві приватної власності частиною домоволодіння на власний розсуд та відповідно до особистих потреб, однак, фактом проживання відповідача у належній їй частині домоволодіння обмежується її право власності. ОСОБА_2 не виконує прохання звільнити домоволодіння, власником якого він не являється, також він не є членом сім`ї позивача та, відповідно, не має жодного права проживати у даному домоволодінні (а.с.2-4).

28 січня 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння. Просив визнати за ним право спільної сумісної власності з ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: у житловому будинку літ А-1, приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4. 2-5, 2-6, загальною площею 55,8 м.кв., житловою площею 33,9 м.кв., житлова прибудова літ. А1- 1, житловою площею 8,3 м. кв., сарай літ. Г. (а.с 50-52).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння, та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення (а.с. 87).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: у житловому будинку літ. А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., сарай літ. Г.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 400,00 грн. (дві тисячі чотириста гривень, 00 копійок) (а.с. 225-230).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с 232-234).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 1989 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (після укладення шлюбу 11 серпня 1990 року прізвище змінено на « ОСОБА_1 було укладено договір, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-1892, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 10/100 частин жилого будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці мірою 566 кв.м.; на присадибній земельній ділянці знаходиться один жилий кирпичний будинок жилою площею 147,0 кв.м. та такі господарчі та побутові будівлі та споруди: під А-1 підвал кирпичний, сіни а-1 глиновальк., тамбур а1-1 шл. блок, сіни а2-1 глиновальк., сарай В-1 дощатий, Г-1 дощатий, сарай Д-1 кирпичний, сарай Е-1 дощатий, гараж Ж-1, гараж З-1 шлакобетонний, споруди № 1-4 І (а.с. 95-96).

Згідно технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_2 , виготовленого БТІ станом на 28 липня 1989 року, загальна площа квартири АДРЕСА_3 становила 50,3 кв.м., житлова 35,0 кв.м., яка складається з: 2-1 сіни площею 14,3 кв.м., 2-2 житлова площею 9,5 кв.м., 2-3 житлова площею 16,1 кв.м., 2-4 - житлова площею 9,4 кв.м., 2-5 - вбиральня площею 1,0 кв.м. (а.с. 99-102).

Судом першої інстанції також встановлено, що 11 серпня 1990 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 11 серпня 1990 року Красногвардійським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис № 522 (а.с. 45), а також підтверджується відповідними відмітками в розділі «сімейний стан» у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , виданому 27 лютого 2003 року Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 6-8) та паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 , виданому Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 21 квітня 2006 року (а.с. 10).

Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, а саме 08 серпня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Деллаловою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 3-4595, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 12/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 566 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; на зазначеній земельній ділянці в цілому розташовані: жилий будинок літ. А-І, цегляний, житловою площею 147,0 кв.м., сараї: В, Г, Д, Е дощаті, цегляні, гаражі Ж, З шл.блок, споруди № 1-4, І (а.с. 29-30).

Отже, станом на 08 серпня 1995 року ОСОБА_1 на підставі договорів дарування належало 10/100 та 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

З наявних у справі матеріалів та з пояснень учасників справи вбачається, що в цілому житловий будинок АДРЕСА_2 складався з п`яти окремих квартир, а належні ОСОБА_1 22/100 частин вищевказаного домоволодіння являли собою квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 з 06 грудня 1979 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відповіддю з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 16 грудня 2019 року, що надійшла до суду 18 грудня 2019 року (а.с. 33).

Однак, фактично ОСОБА_2 з 1989 року по теперішній час проживає у квартирі АДРЕСА_3 , що визнавалось учасниками справи, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, згідно довідки, виданої 19 червня 1999 року Квартальним комітетом Красногвардійського району м. Дніпропетровська № 15, за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_1 та разом з нею проживали чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_6 , 1991 року народження (а.с. 46).

З показань допитаних під час розгляду справи свідків вбачається, що на час вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3 , вказана квартира знаходилась у стані, який потребував проведення значних ремонтних робіт.

Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі за їх спільною згодою та за спільні кошти було здійснено перебудову квартири АДРЕСА_3 та було збудовано прибудову, внаслідок чого було добудовано кухню, збільшено житлову кімнату, ванну та туалет, здійснено ремонт у квартирі, а також було перекрито дах, що визнавалось учасниками справи та підтвердили допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . При цьому судом першої інстанції встановлено, що будівництвом та ремонтом займався також особисто ОСОБА_2 , а коли певні роботи потребували спеціалістів він звертався до них для виконання тих чи інших робіт.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 10 жовтня 2003 року, загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 55,8 кв.м., житлова 33,9 кв.м., яка складається з: 2-1 коридор площею 3,8 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-2 - санвузол площею 4,8 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-3 житлова площею 16,2 кв.м., 2-4 житлова площею 9.4 кв.м., 2-5 кухня площею 13,3 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа), 2-6 житлова площею 8,3 кв.м. (самовільно збудована, переобладнана площа) (а.с. 18-23).

10 січня 2004 року фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Сухан Г.В. було складено Акт ідеальних часток, затверджений начальником комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому зазначено, що частки змінились у зв`язку з узаконенням самовільно збудованої житлової прибудови літ. А1-1, а також у житловому будинку літ. А-1 ОСОБА_1 самовільно зробила переобладнання приміщень 2-1, 2-2 із житлового у нежитлове. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 566 м2. ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 02.08.1989 року та договору дарування від 08.08.1995 року належить 22/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3 площею 34,2 кв.м., житлова прибудова А1-1 (самовільна), сарай Г, у загальному користуванні огорожі, мостіння, що складає 26/100 частин домоволодіння; ОСОБА_10 належить 22/100 частини домоволодіння та у фактичному користуванні знаходиться 22/100 частини домоволодіння; ОСОБА_11 належить 7/50 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 12/100 частин домоволодіння; ОСОБА_12 належить 14/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 13/100 частин домоволодіння; ОСОБА_13 (померлому) належить 22/100 частини домоволодіння, а фактично значиться 18/100 частин домоволодіння; Місцевій раді на підставі реєстраційного посвідчення від 02 листопада 1965 року належить 3/50 частини домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 9/100 частин домоволодіння (а.с. 24-26).

Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 99/14 від 23 квітня 2004 року «Про узаконення житлової прибудови літ. А1-1, приміщень позицій 2-1 як коридора та 2-2 як кухні і затвердження акта ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 » (а.с. 27-28) було узаконено будівлю, зазначену в плані земельної ділянки під літ. А1-1 як житлова прибудова, житловою площею 8,3 кв.м. і приміщення позицій 2-1 як коридор площею 3,8 кв.м. та 2-2 як санвузол площею 4,8 кв.м. по АДРЕСА_2 за ОСОБА_14 . Вирішено вважати житлову площу приміщень квартири № 2 33,9 кв.м., загальну 55,8 кв.м., кількість житлових кімнат 3, а по житловому будинку літ. А-1 житлова площа складає 145,9 кв.м., загальна 237,2 кв.м. Затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 і визнано: за ОСОБА_1 26/100 частин; за ОСОБА_10 22/100 частини; за ОСОБА_11 12/100 частин; за ОСОБА_12 13/100 частин; за ОСОБА_13 (померлим) 18/100 частин; за місцевою радою 9/100 частин від усього домоволодіння. Було вирішено вважати такими, що втратили чинність договори дарування від 02.08.1989 року та від 08.081995 року на ОСОБА_15 . Зобов`язано ОСОБА_1 внести зміни в технічну документацію через комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2004 року рішенням місцевої ради було узаконено самовільне будівництво прибудови, яку здійснили сторони по справі під час перебування у шлюбі, та будівлю в цілому в межах нової зміненої загальної площі та житлової площі, а також затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння, внаслідок чого частка ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на будинок становила вже 26/100, що свідчить про виникнення нового об`єкту нерухомого майна внаслідок його фізичного збільшення за рахунок прибудови

19 червня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення № 99/14 від 23 квітня 2004 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , серії САА № 905200 (а.с. 11, а.с. 68).

Отже, внаслідок самочинного будівництва житлової прибудови та проведеної перебудови житлового будинку, частина домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та яке до перебудови складалося з 22/100 частин, фактично було перебудовано в новий (змінений) об`єкт нерухомого майна шляхом його збільшення, частина якого у праві спільної часткової власності на житловий будинок розташований за вказаною адресою, складала вже 26/100 частин.

02 липня 2004 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4030960 від 02 липня 2004 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію прав власності 02.07.2004 року (а.с. 62).

17 жовтня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17 жовтня 2006 року, актовий запис № 336 (а.с. 15).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 змінила місце проживання, а ОСОБА_2 залишився проживати у квартирі АДРЕСА_3 , де мешкає до теперішнього часу.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що після розірвання шлюбу та до жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виникало спору щодо володіння, користування та розподілу квартири АДРЕСА_3 .

Однак, 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 направила на адресу проживання ОСОБА_2 вимогу про виселення з житлового приміщення, в якій було зазначено, що вона заперечує проти проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 та вимагає виселитись з вказаної квартири до 04 грудня 2019 року та звільнити квартиру від належних ОСОБА_2 речей (а.с. 16). Після цього, у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення.

Звертаючись у січні 2020 року до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просив визнати за ним право спільної сумісної власності з ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись, зокрема, на те, що вартість вказаної квартири істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як подружжя.

Оскільки спірне майно перебувало у стані перебудови та узаконення у період з середини 90-х років та до липня 2004 року (момент державної реєстрації права власності 02.07.2014 року), суд вважає, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми як Кодексу про шлюб та сім`ю так і норми Сімейного кодексу України. При цьому з матеріалів справи вбачається, що на період до 01.01.2004 року припало будівництво та перебудова спірного майна яке розпочалася у середині 90-х років, а спочатку 2004 року та до липня 2004 року відбувався процес узаконення та державної реєстрації права власності на перебудоване майно в межах нових часток співвласників.

Як вже було встановлено судом першої інстанції, 19 червня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення № 99/14 від 23 квітня 2004 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , серії САА № 905200 (а.с. 11, а.с. 68).

Через деякий час, а саме 02 липня 2004 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4030960 від 02 липня 2004 року (а.с. 62).

Дата прийняття рішення про реєстрацію прав власності 02.07.2004 року.

У вказаному витягу зазначено, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності / НОМЕР_1 від 19.06.2004 року/ видане виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради.

Отже, судом встановлено, що право власності на 26/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , виникло у ОСОБА_1 на підставі виданого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради свідоцтва про право власності / НОМЕР_1 від 19.06.2004 року, та було зареєстровано за нею 02 липня 2004 року.

Видачі цього свідоцтва передували дії сторін по справі, (які на той час перебували у шлюбних відносинах та проживали однією родиною), які виразилися у здійсненні самочинного будівництва, проведення перебудови будинку та ремонтних робіт, внаслідок яких квартира АДРЕСА_3 збільшилася у своїй загальній та житловій площі, що призвело до виникнення нового (зміненого) об`єкту нерухомого майна потребуючого узаконення та реєстрації прав на нього, право власності на який було зареєстровано у відповідності до діючого на той час законодавства Украйни на ім`я позивача за первісним позовом, та частка якого у праві спільної часткової власності на вказаний будинок становила вже 26/100 частин а не 22/100.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_3 з 1989 року. Після розірвання шлюбу у жовтні 2006 року ОСОБА_1 змінила місце проживання, а ОСОБА_2 залишився проживати у спірній квартирі, де мешкає і до теперішнього часу. При цьому, жодних доказів, що до листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вже виникали спори щодо володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_3 , матеріали справи не містять, а позивач за зустрічним позовом наполягає на тому, що з моменту розірвання шлюбу та до листопада 2019 року між сторонами не виникало жодних спорів щодо спірного майна, вказане майно він вважав спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того факт обізнаності ОСОБА_2 про оформлення та реєстрацію прав власності на ім`я ОСОБА_1 не свідчить про те, що він дізнався про порушення його прав у 2004 році, тому що на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та у відповідача були всі підстави вважати, що оскільки факт реєстрації права власності на нерухоме майно відбувся під час перебування сторін у шлюбі то це майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дізнався про порушення ОСОБА_1 його прав на спірне нерухоме майно після отримання вимоги ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення від 29 листопада 2019 року, після чого у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення, а отже з урахуванням положень ч. 1 ст. 261 ЦК України саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю, який діяв на час перебудови сторонами спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб і сім`ю якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частина 1 статті 62 СК України визначає підставу поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності за умови наявності спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна.

При цьому, під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна.

Грошові ж затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому, необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості».

При цьому слід пам`ятати, що у ст. 25 Кодексу про шлюб і сім`ю, який діяв на час перебудови спірного майна, мова йшла про збільшення «цінності» а не «вартості» майна. Поняття «збільшення вартості» з`явилося лише з набранням сімейним кодексом України законної сили, яке відбулося 01.01.2004 року.

Цінність - це властивість того чи іншого предмета, явища задовольняти потреби, бажання, інтереси соціального суб`єкта.

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що обидві сторони на час спорудження та переобладнання спірного майна, працювали, мали відповідні доходи та разом приймали участь у будівництві.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оцінивши наявні у матеріалах справи докази суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за час шлюбу з ОСОБА_2 істотно збільшилось у своїй цінності, внаслідок створення прибудови, збільшення його площі та проведення ремонтних робіт.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України у редакції, що діяла станом на момент реєстрації прав власності за позивачем (02.07.2004 року) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст. 364 ЦК України було встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення закріплено й у ст. 60 СК України.

Згідно ч. 4 ст. 364 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, є безпідставними, судом до уваги не беруться та відхиляються.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: