Провадження № 2/161/3545/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі: головуючого - судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Шолом С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що вона є співвласником квартири , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2003 року.

Вказує, що в даній квартрі також зареєстрована колишня дружина її сина ОСОБА_2 , шлюб з якою був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 року.

Зазначає, що відповідач з 2012 року у вказаній квартирі не проживає, її особистих речей в житлі немає, вона не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні з`ясовано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.1997 року, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 року (а.с. 14-15).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2003 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а. с. 5).

Із будинкової книги серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-15).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом в порядку ст. 405 ЦК України з огляду на її не проживання в квартирі понад один рік.

Ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї, та відмінними від власників житла, усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_2 втратившою право користування квартирою, позивач залишила поза увагою той факт, що відповідач нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Отже, суд доходить висновку, що оскільки відповідач є співвласником квартири, то визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до обмеження останньої у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.

Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.

Обставини не проживання ОСОБА_2 в спільній квартирі підтверджено повідомленням ГУНП у Волинській області від 07.07.2021 року, однак не є підставою для позбавлення її права користування житлом, як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну їй частку в спірній квартирі, в ході судового розгляду сторонами не надано.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Щодо посилання позивача на відсутність участі відповідача у господарському та фінансовому забезпеченні спірної квартири, то зазначене питання позивач вправі вирішити шляхом заявлення відповідного позову.

На підставі ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду..

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомо.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк