Провадження № 2/756/603/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 січня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Яценко Н.О.

за участю секретаря Дрончак Д.А.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в жовтні 2019 року через адвоката Крикун В.Б. звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 з вересня 1992 року. Позивачці стало відомо, про те, що її чоловіком ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів № 1 від 15.06.2007 року, місце укладення с.Амурське, Красногвардійського району АР Крим.

На момент укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики № 1 від 15.06.2017 року позивачка перебувала в м.Києві, за адресою свого фактичного проживання, та не знала про намір чоловіка ОСОБА_3 укласти зазначений вище договір позики. При цьому будь-яких письмових, в тому числі нотаріально засвідчених дозволів на укладення договорів позики своєму чоловікові ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на укладення будь-яких договорів (в т.ч. попередніх) застави та іншого забезпечення договору позики або іншим чином розпоряджатися спільним майном подружжя у відносинах між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з боку ОСОБА_2 на момент укладення договору позики № 1 від 15.06.2017 - не надавалось.

Позивачка вважає договір позики незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним враховуючи наступне:

Відповідно до п.п.1.1 договору позики № 1 від 15.06.2017 р. позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 9 770 000 рублів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму по закінченню строку дії вказаного договору або зі згоди позикодавця, достроково.

За договором позики позикодавцем виступає громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 .

Згідно з п.2.4 договору позики № 1 від 15.06.2017 року виконання зобов`язання позичальника забезпечується заставою долі 1% в установчому капіталі ТОВ «Октябрський коньячний завод», що належить позичальнику на праві приватної власності і заставою нерухомого майна, що належить ПП «БЭЛЬ», де єдиний учасник є позичальник. Договори застави долі і нерухомого майна оформляються у відповідності з діючим законодавством в термін до 01.01.2018 року. На момент укладення вказаного договору застави сторони уклали попередній договір застави.

Посилається на те, що договір містить в собі не тільки сам договір позики, а й договір про забезпечення позики заставою; договір містить положення, щодо прав третіх осіб, які не є стороною договору; договір був вчинений на території Автономної Республіки Крим.

Окрім того, зазначає, що спірний договір виходить за межі дрібного побутового оскільки сума позики згідно п.1.1 Договору позики становить 9770 000 руб. Враховучюи курс гривні до рубля РФ встановлений Національним Банком України станом на 01.01.2018 (на момент повернення позики згідно з Договором), а саме : 1 руб РФ = 0,4870 грн., сума позики за договором позики становить 4757990 грн.

Містить в собі зобов`язання відповідача ОСОБА_3 щодо прямого розпорядження ним спільним майном подружжя (майна, придбаного під час спільного подружнього проживання), а саме п.4.2 відповідно до якого ОСОБА_3 передає в заставу долі 1 % в установчому капіталі ТОВ «Октябрський коньячний завод» та нерухоме майно, що належить ПП «БЭЛЬ», де єдиним учасником є відповідач ОСОБА_3 .

Містить в собі ознаки попереднього договору щодо розпорядження нерухомим майном. А саме в пп.4.2 Зазначено, що «Договори застави долі і нерухомого майна оформляється у відповідності з діючим законодавством в термін до 01.01.2018 року. На момент укладення вказаного договору застави сторони уклали попередній договір застави.

Зазначає, що договір позики, № 1 від 15.07.2017, який містить в собі умови застави (іпотеки) нерухомого майна повинен був вчинений в нотаріальній формі та відповідним чином зареєстрований в державних реєстрах, а без нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемним.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 220, 391 ЦК України просить суд визнати недійсним договір позики грошових коштів № 1 від 15.06.2017, укладений між громадянином України ОСОБА_3 та громадянином Російської Федерації ОСОБА_4 , місце укладення с.Амурське, Красногвардійського району АР Крим. Також просить стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. та витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Ухвалою від 29.10.2019 року позов залишено без руху.

Ухвалою від 28.01.2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 08.10.2020 на 10 год., а наступне на 09.10.2020 року. Судом направлялося судове доручення до Російської Федерації для вручення судових документів ОСОБА_4 . Як убачається з матеріалів справи позовну заяву та судову повістку отримав 11.09.2020 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Разом з тим в підготовче судове засідання та в судові засідання відповідачі не з`являлися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Відзив на позов не надали. Суд за згодою представника позивача вважає за можливе провести заочний розгляд без участі відповідачів.

Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

15.06.2017 року укладено договір позики за № 1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , місце укладення с.Амурське, Красногвардійського району АР Крим. (а.с. 4-5)

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 9770000 рублів, а позичальник зобов`язується їх повернути.

Відповідно до ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-УІІ тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції і законів України.

Таким чином, порядок укладення договору та його умови повинні відповідати вимогам норм чинного законодавства України.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалася на те, що спірний договір позики укладено її чоловіком відповідачем ОСОБА_3 без її згоди, як дружини.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями статті 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. (Постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року м.Київ №133/3928/14-ц)

В судовому засіданні представник позивача надав суду ухвалу від 12.10.2020 року та посилався на те, що ОСОБА_3 борг повернув відповідачу ОСОБА_4 .

Як убачається з наданої суду представником позивача ухвали від 12.10.2020 року на виконанні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувало судове доручення про визнання та надання дозволу на виконання на території України судового рішення, що підлягає примусовому виконанню відносно ОСОБА_3 . З наданої суду ухвали убачається, що на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про повернення клопотання, так як рішення виконано у повному обсязі. ОСОБА_3 повернув борг.

Ухвалою від 12.10.2020 року Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області клопотання ОСОБА_4 про визнання та надання дозволу на виконання на території України судового рішення, що підлягає примусовому виконанню відносно ОСОБА_3 залишено без розгляду.

З огляду на зазначене суд доходить до висновку, що відсутність згоди позивача, як дружини, на укладення договору позову не є підставою для визнання договору позики недійсним.

Щодо посилань позивача на недотримання вимог закону при укладенні договору позики що стосується забезпечення зобов`язання, то слід зазначити наступне. Відповідно до умов договору позики зобов`язання забезпечувалося заставою долі в установчому капіталі ТОВ «Октябрський коньчний завод» та заставою нерухомого майна ПП «БЭЛЬ», разом з тим в межах даної справи вказані установи до участі в розгляді справи залучені не були. Позивачем не надані суду статути вказаних підприємств, як і не надано докази стосовно їх засновників, а тому суд позбавлений можливості встановити наявність чи-то відсутність порушень прав позивача.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, вирішуючи спір за наявними у справі доказами та відповідно до заявлених вимог, судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору позики грошових коштів, а тому суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 83, 89, 95, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (адреса проживання:як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга позивачем подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2021 року.

Суддя Н.О. Яценко