Справа № 161/4417/20 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/118/21 Категорія: 47 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Ковалько О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Тернопільської обласної прокуратури Гудкова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 27 лютого 2019 року Луцька місцева прокуратура скерувала до СВ Шумського ВП Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 26 лютого 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017 за її заявою від 25 лютого 2019 року за ознаками вчиненого відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Вказувала, що за 12 місяців жодного письмового повідомлення щодо проведених процесуальних, слідчих (розшукових) чи інших дій у вищевказаному кримінальному провадженні вона не отримувала. Бездіяльність прокурора та слідчого в цьому кримінальному провадженні полягала в тому, що їй не було вручено пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні, для допиту в якості потерпілого її не викликали; особи, які вчинили відносно неї кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 364 КК України, не встановлені, повідомлення про підозру нікому не вручено, кримінальне правопорушення не припинено.

Крім того, 01 березня 2019 року Луцька місцева прокуратура скерувала до СВ Шумського ВП Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 01 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000022 за її заявою від 25 лютого 2019 року за ознаками вчиненого відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 191, ч.4 ст. 189 КК України.

Пам`ятку про права та обов`язки потерпілого в цьому кримінальному провадженні їй вручено 15 липня 2019 року. Вказуючи на ряд допущених органом досудового розслідування процесуальних порушень, зазначає, що за 12 місяців слідчий та прокурор не встановили осіб, які в кінцевому рахунку отримували прибуток від самоправного користування у 2017 році присадибною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 та від користування у 2016-2019 роках земельними ділянками кадастровий номер :01:001:0026 площею 0,94 га та кадастровий номер :01:001:0164 площею 0,46 га, які за життя належали на праві приватної власності її батькові ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після його смерті успадковані нею в установленому законом порядку. Особам, які впродовж 3 років користувалися проти її волі успадкованими нею земельними ділянками та отримували прибуток від вирощування на них сільськогосподарської продукції, за 12 місяців досудового розслідування повідомлення про підозру не вручено.

Вона не може вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спадщиною внаслідок дій групи осіб, які за попередньою змовою підробили правовстановлюючі документи на успадковані нею земельні ділянки та користувались ними з метою отримання прибутку, а за 12 місяців досудового розслідування її права власника не поновлені, особи, які вчинили кримінальні правопорушення відносно неї не встановлені, а тривала боротьба на захист своїх прав виснажує її, викликає психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності органів місцевого самоврядування та органів досудового розслідування.

Вина відповідачів у спричиненій їй моральної шкоди полягає в неналежному виконанні ними своїх повноважень. Зокрема, орган досудового розслідування не виконав вимоги Наказу №100 МВС України від 08 лютого 2019 року «Про затвердження порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події», за рік не припинив незаконне користування та розпорядження третіми особами успадкованим нею майном. Прокурор не вжив реагування з метою поновлення її прав, внаслідок чого винних осіб не було встановлено та їх не притягнуто до кримінальної відповідальності. Такі дії відповідачів спричинили їй втрату фізичного здоров`я, які є невідновними.

З урахуванням наведеного, просила стягнути з прокуратури Тернопільської області на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі Тернопільська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції в Тернопільській області (кожен зокрема), посилаючись на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав.

Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач відповідно до вимог ст. 303 КПК України не оскаржувала рішень, дій та/або бездіяльності органів прокуратури і досудового розслідування у зазначених нею кримінальних провадженнях; не надала доказів, які б вказували на незаконність чи протиправність дій чи бездіяльності відповідачів; на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже і заподіяння моральної шкоди та наявності будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Луцької місцевої прокуратури із заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Згідно з витягом з ЄРДР від 26 лютого 2020 року відомості за цією заявою позивача внесені до Єдиного реєстру за №0000017.

01 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Луцької місцевої прокуратури із заявою про вчинення відносно неї кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 191, ч.4 ст. 189 КК України, на підставі якої до ЄРДР внесено відомості: за №0000023 від 01 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, за №0000024 від 01 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України та за №0000022 від 01 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України. У подальшому постановою прокурора Луцької місцевої прокуратури від 01 березня 2019 року вищевказані кримінальні провадження було об`єднано в одне провадження.

За наслідками визначення підслідності кримінальні провадження №0000017 та №0000022 скеровано до СВ Шумського Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області.

В ході здійснення досудового розслідування у цих кримінальних провадженнях було виконано ряд процесуальних, слідчих дій та прийнято відповідні процесуальні рішення.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Згідно зі ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у ч.2 цієї статті.

За змістом ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, установивши, що позивач не довела у встановленому законом порядку факт завдання їй відповідачами моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді