Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 334/8900/18

провадження № 61-9989св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «МетаБанк»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 28 вересня 2020 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «МетаБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «МетаБанк» (далі - АТ «МегаБанк»), в якому просив визнати припиненим договір поруки від 08 серпня 2008 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08 серпня 2008 року уклав договір поруки з акціонерним банком «Металург» (правонаступником якого є АТ «МетаБанк») на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 08 серпня 2008 року.

Умовами кредитного договору передбачено черговість погашення основного зобов`язання за кредитом шляхом щомісячної сплати тіла кредиту та нарахованих відсотків, а обов`язок звернення до поручителя виникає у кредитора з моменту першого прострочення сплати боржника.

Станом на 21 липня 2010 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 63 731,53 грн.

Кредитодавець протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя, а тому відносини поруки в силу положень статті 559 ЦК України є припиненими.

З урахуванням наведеного, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважав судове рішення таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким позо задовольнити.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року в справі № 372/3729/15-ц, 06 травня 2020 року в справі № 761/839/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 2025/2-76/11 та постановах Верховного Суду України: від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-1265цс16, 20 квітня 2016 року в справі № 6-2662цс15, від 24 вересня 2014 року в справі № 6-106цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на те, що банком не спростовано той факт, що з 2010 року до 2018 року він не звертався до поручителя з приводу виконання обов`язків, що випливають з договору поруки.

Доводи інших учасників справи

АТ «МетаБанк» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Ленінського районного суду міста Запоріжжя цивільну справу № 334/8900/18 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «МетаБанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року справу № 334/8900/18 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Обставини справи

Суди встановили, що 08 серпня 2008 року між акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є ПАТ «МетаБанк» (правонаступником якого у свою чергу є АТ «МетаБанк»), та ОСОБА_2 укладений кредитний договір за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 300 922,00 грн зі сплатою 19,95 % річних та терміном повернення до 08 серпня 2028 року.

Кредитний договір забезпечений трьома договорами поруки від 08 серпня 2008 року, укладеними між банком та ОСОБА_3 , банком та ОСОБА_1 , банком та ОСОБА_4 , відповідно до яких поручителі поручилися перед кредитором за виконання боржником кредитних зобов`язань.

Пунктом 3 договору поруки обумовлено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником свої зобов`язань за кредитним договором із погашення кредиту, сплати відсотків за кредитом, комісій, сум неустойки і нанесених збитків та інших платежів за кредитним договором поручитель, як солідарний боржник банку, зобов`язується погасити борг.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 21 липня 2010 року виникла прострочена заборгованість у розмірі 93 604, 06 грн, яка стягнута солідарно з боржника та поручителів рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року у справі № 2-4585/11 за позовом ПАТ «МетаБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Вказане рішення суду не виконано.

03 квітня 2018 року на адресу боржника та поручителів банк направив вимоги-повідомлення про дострокове повернення кредиту протягом 10 календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення, які останніми не виконані.

У травні 2018 року ПАТ «МетаБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (справа № 333/2391/18), яка утворилась станом на 17 квітня 2018 року.

Обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач посилався на те, що відносини поруки в силу положень статті 559 ЦК України є припиненими, оскільки кредитодавець протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року в справі № 372/3729/15-ц, 06 травня 2020 року в справі № 761/839/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 2025/2-76/11 та постановах Верховного Суду України: від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-1265цс16, 20 квітня 2016 року в справі № 6-2662цс15, від 24 вересня 2014 року в справі № 6-106цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту».

При відмові у задоволенні позовних вимог через недоведеність позивачем обставин, на які він посилався при зверненні, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не звернув уваги на те, що на момент пред`явлення ОСОБА_1 позову про визнання поруки припиненою АТ «Метабанк» вже ініціювало судовий процес про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 08А та існує судове рішення апеляційного суду Запорізької областівід 16 січня 2014 року, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів, у тому числі й ОСОБА_1 (цивільна справа № 2-4585/11), та не врахували, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, підлягали встановленню та доказуванню в межах справи про стягнення з нього заборгованості, як з поручителя, за кредитним договором.

Окрім того, у травні 2018 року, тобто до звернення ОСОБА_1 з даним позовом (листопад 2018 року), АТ «МетаБанк» подало позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 08А, яка утворилась станом на 17 квітня 2018 року (справа № 333/2391/18).

Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про припинення поруки після подання АТ «Метабанк» позову про стягнення з поручителя кредитної заборгованості суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року в справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19)).

За таких обставин наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у позові, проте помилився з мотивами, а тому мотивувальну частину судових рішень слід змінити, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні

Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Згідно статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстави для задоволення клопотання відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково постановлені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінити в мотивувальній їх частинах з підстав, зазначених у цій постанові, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 28 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 28 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов