Ухвала

05 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 761/32184/19

провадження № 61-879ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди у зв`язку з втратою вилученого речового доказу.

На обґрунтування вимог посилався на таке. Йому на праві власності належить автомобіль «Ssang Yong», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Постановою слідчого з особливо важливих справ слідчого управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - ОВС СУ ГУМВС України в м. Києві) Балабея Ю. В. від 09 грудня 2009 року зазначений автомобіль визнано речовим доказом, на нього накладено арешт, а також зазначено про постановку автомобіля на штраф-майданчик на вулиці Канальній, 5 у м. Києві.

Копія постанови направлена 10 грудня 2009 року на виконання до Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - УДАІ ГУ МВС України в м. Києві) та доручено постановку автомобіля здійснити співробітникам Управління боротьби з організованою злочинністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві).

Автомобіль було вилучено 23 грудня 2009 року та здійснено його огляд.

Начальник штраф-майданчика написав розписку, що 23 грудня 2009 року отримав постанову про визнання транспортного засобу речовим доказом та накладення арешту.

15 січня 2010 року перший заступник начальника УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві направив слідчому СУ ГУ МВС України в м. Києві Балабею Ю. В. матеріали постановки автомобіля на штрафний майданчик.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року скасовано постанову про визнання транспортного засобу речовим доказом та накладення арешту на майно від 09 грудня 2009 року та зобов`язано повернути автомобіль власнику.

Постанова суду була виконана частково, а саме - знято арешт з транспортного засобу, проте позивача повідомлено, що автомобіль «Ssang Yong», 2008 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 співробітниками Державтоінспекції м. Києва протягом 2009 року на підпорядковані УДАІ майданчики тимчасового тримання транспортних засобів не доставлявся.

У зв`язку із наведеними обставинами було порушене кримінальне провадження за частиною першою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за фактом можливих неправомірних дій СУ ГУ МВС України в м. Києві, які полягають у зловживанні службовим становищем під час вилучення та зберігання автомобіля.

Позивач зазначав, що йому завдано майнової шкоди, оскільки автомобіль не був повернутий йому як власнику.

Відповідно до консультації про визначення вартості автомобіля середня ринкова вартість транспортного засобу «Ssang Yong», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 165 803,01 грн. За проведення такого дослідження позивачем сплачено суму у розмірі 7 000 грн.

З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди у зв`язку із втратою вилученого речового доказу 165 8034,01 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для задоволення позову та стягнення грошових сум на відшкодування спричиненої майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету, оскільки рішенням суду, яке набрало чинності, встановлено відсутність неправомірних дій слідчих органів, що виключає застосування положень статті 1166 Цивільного кодексу України.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди у зв`язку із втратою вилученого речового доказу 165 803,01 грн. Стягнуто з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки у справі доведено завдання позивачеві майнової шкоди внаслідок втрати вилученого речового доказу - автомобіля «Sang Yong», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 165 803,01 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100=227 000 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі немає посилання на зазначені випадки.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві подало касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний