РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області в складі:

судді Єрмічової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Бородкіної Л.В., позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 10 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього в борг 140000 грн та взяв на себе зобов`язання повернути суму боргу до 31 грудня 2017 року, що підтверджується розпискою. Оскільки відповідач взяте на себе боргове зобов`язання не виконав, тому позивач ОСОБА_1 вимушений звертатись до суду. Просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 140000 грн та понесені судові витрати у розмірі 1400 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Пояснив, що він з 2006 року працює в будівельній сфері, займається підрядними роботами, має власний бізнес. У 2015 році познайомився з відповідачем ОСОБА_2 , який працював у нього різноробочим на різних будівельних об`єктах. Останній зарекомендував себе з позитивної сторони, тому коли відповідач ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити грошові кошти, він погодився допомогти йому фінансово, оскільки у нього не виникало сумнівів, що можуть виникнути такі наслідки. Відповідач ОСОБА_2 написав йому боргову розписку, після чого він передав ОСОБА_2 грошові кошти готівкою в сумі 140000 гривень. Вказаний борговий документ відповідає вимогам чинного законодавства, написаний та підписаний відповідачем ОСОБА_2 особисто, в розписці вказана сума боргу, обумовлено строк виконання зобов`язання тощо. Однак, у зазначений в розписці строк, відповідач борг не повернув. Він неодноразово вживав заходи досудового врегулювання спору, однак відповідач ОСОБА_2 на його телефонні дзвінки не відповідав. Щодо заперечень відповідача ОСОБА_2 , що він гроші не позичав, що розписка написана під примусом, то вважає його твердження надуманими, побудованими на припущеннях, а тому безпідставними та необґрунтованими. Відповідач ОСОБА_2 не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б доводили його заперечення проти позову. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 обрав такий спосіб захисту як невизнання позову, оскільки намагається уникнути відповідальності та не повернути борг. Просить суд позов задовольнити повністю, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в сумі 140000 грн та понесені судові витрати у розмірі 1400 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, пояснив, що він працював у позивача ОСОБА_1 на будівництві декілька місяців. Восени 2016 року у позивача ОСОБА_1 згоріла лазня, тому він примусив його написати боргову розписку на суму у розмірі 140000 грн, як компенсацію за завдані пожежею збитки. Він особисто написав та підписав вказану розписку, однак грошових коштів фактично не отримував. Просив в позові відмовити.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 подав до суду клопотання про відмову в задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності, обґрунтовуючи тим, що позовні вимоги є безпідставними у зв`язку із спливом строку позовної давності, оскільки згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив про постійні спроби налагодження комунікацій, тобто досудового врегулювання спору із відповідачем, хоча жодних доказів, які б це підтверджували (запис телефонних дзвінків, листування, письмові претензії, рекомендовані листи з повідомленням про вручення) надано не було. Позов є необґрунтованим, що свідчить про його безпідставність. В свою чергу позовна давність застосовується лише до обґрунтованого позову. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачені статтями 252-255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається із змісту розписки від 10 листопада 2016 року, відповідач зобов`язався повернути позику до 31 грудня 2017 року. Отже, починаючи з 31 грудня 2017 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 31 грудня 2020 року. За таких підстав, відповідач ОСОБА_2 просить відмовити в позові у зв`язку із спливом строку позовної давності.

В судовому засіданні представник представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності від 01 вересня 2021 року, в задоволенні позовних вимог просив відмовити, мотивуючи тим, що хоча ОСОБА_2 написав розписку власноручно, однак відсутні докази щодо передачі грошових коштів, оскільки у розписці відсутні відомості про отримання відповідачем грошових коштів, тому розписка не може бути доказом отримання грошових коштів. Розписку написано ОСОБА_2 під примусом в рахунок відшкодування збитків, спричинених пожежею. Підтримав подане ОСОБА_2 клопотання про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 10 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 140000 гривень, які останній зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2017 року. Це підтверджується оригіналом розписки, власноручно написаної відповідачем ОСОБА_2 , про що останній повідомив суду, та вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, і вказане зобов`язання є грошовим.

На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка ОСОБА_2 , яка посвідчує передання визначеної грошової суми, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Як свідчить оригінал розписки, договір позики був укладений між фізичними особами. Розписка містить необхідні реквізити та термін повернення коштів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України між сторонами виникло зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Встановлено, що договір позики містить умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення до певної дати, а також дату передачі грошей, зокрема в день укладення договору, а саме 10 листопада 2016 року. Натомість, відповідачем ОСОБА_2 , в силу ст. 204 ЦК України, не спростовано належними та допустимими доказами факт укладення вказаного договору, тому суд дійшов висновку про те, що договор позики був укладений, у спосіб, встановлений законом.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що фактично він грошових коштів від позивача ОСОБА_1 не отримував, а розписку підписав під примусом в рахунок відшкодування збитків завданих пожежею в лазні позивача, побудовані на припущеннях, суду не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача ОСОБА_1 , тому суд не бере їх до уваги.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано будь-якого документу на отримання грошових коштів за договором позики від 10 листопада 2016 року, є безпідставними, оскільки ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, вказана норма закону не містить положень про обов`язкове посвідчення передання суми позики розпискою позичальника.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 викладено правові позиції про те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до положень цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, провадження № 14-360цс19, зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Щодо тверджень відповідача ОСОБА_2 , що розписка ним написана під примусом, то суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Так, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не підтвердив факт застосування фізичного чи психічного тиску щодо нього при написанні боргової розписки від 10 листопада 2016 року, оскільки суду не було надано доказів застосування такого тиску, пояснення відповідача є сумнівними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

За таких підстав судом не встановлено факт наявності фізичного чи психічного тиску при написанні розписки відповідачем ОСОБА_2 як з боку позивача ОСОБА_1 , так і з боку інших осіб.

З урахуванням, зазначеного вище, відповідач ОСОБА_2 добровільно написав та підписав боргову розписку від 10 листопада 2016 року та взяв на себе зобов`язання щодо виконання умов даного договору.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності суд дійшов такого висновку.

У постанові КЦС ВС від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, провадження № 61-16895св18, викладено висновок про те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з розпискою позичальника ОСОБА_2 встановлено строк повернення коштів, а саме 31 грудня 2017 року, тому право на звернення до суду у позивача виникло 01 січня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Барського районного суду Вінницької області з даним позовом 30 грудня 2020 року. Вказане підтверджується штампом поштового відділення, проставленого на конверті в якому надійшла позовна заява з додатками до суду (а.с. 13).

Тому, з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, позивач ОСОБА_1 звернувся до Барського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 в межах трирічного строку загальної позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи .

З урахуванням вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує на користь позивача з відповідача документально підтверджені витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 1400 грн (а.с. 1).

Враховуючи викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, з`ясувавши правову природу укладеного сторонами договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із позивачем ОСОБА_1 договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу слід задовольнити, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 140000 грн та 1400 грн судових витрат.

На підставі ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 231, статей 253, 256, 257, ч. 1 ст. 261, частин 3, 4 ст. 267, ст. 509, ч. 1 ст. 525, ч. 1 ст. 530, частин 1, 2 ст. 640, ч. 1 ст. 1046, частин 1, 2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", керуючись ст. 81, частинами 1, 2, 8 ст. 259, статтями 263-265, частинами 5, 6 ст. 272, ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 140000 (сто сорок тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1400 (одну тисяча чотириста) грн витрат на сплату судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 19 листопада 2021 року.

Суддя В. В. Єрмічова