Справа № 463/1031/19
Провадження № 2/463/82/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

з участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

та представника відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ОСОБА_5

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ №471746, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_3 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстроване в реєстрі за №3-3905 та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ №471747, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстроване в реєстрі за №3-3906.

Позов обґрунтовує тим, що на праві приватної спільної сумісної власності її батькам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 належав будинок АДРЕСА_1 . Батьки перебували в шлюбі, зареєстрованому 16 серпня 1954 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 16 серпня 1954 року. Будинок АДРЕСА_1 збудований батьками за час шлюбу за спільні кошти подружжя, та був введений в експлуатацію на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 545 від 17 червня 1998 року «Про експлуатацію самовільно здійснення прибудови до будинку АДРЕСА_1 та збудованого окремостоячого житлового будинку». Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 889 від 16 вересня 1998 року збудованому окремостоячому будинку присвоєно номер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно технічного паспорта від 28 вересня 1998 року на житловий будинок АДРЕСА_1 такий складається з двох кімнат, загальною площею 55,1 кв.м., житловою -38,1 кв.м., допоміжною (підсобною) - 17 кв.м.

На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрацій Львівської міської ради № 889 від 16 вересня 1998 року видане свідоцтво серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 .

Проте, незважаючи на оформлення права власності на житловий будинок на ОСОБА_6 , такий за правилами ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції від 01 квітня 1996 року) належав на праві спільної сумісної власності подружжю - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оскільки був збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя. Даною нормою Закону встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту не залишив. Спадкоємцями 1 черги після його були дружина ОСОБА_6 та позивач у рівних частках. Всі спадкоємці першої черги на час смерті батька проживали у будинку разом з спадкодавцем, заяву про відмову від спадщини не подавали, а тому спадщину прийняли. Це повністю відповідає положенням ст.ст.1268, 1270 ЦК України. Частиною 5 ст.1270 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже після смерті батька позивач успадкувала належного йому частку майна і стала власницею ј частки будинку АДРЕСА_1 , також власником ј частки стала мати і їй стало належати ѕ частини будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 . За заповітом, посвідченим Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 12 лютого 2015 року за реєстровим №3-339, ОСОБА_6 заповіла належне їй майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відповідачам у справі. 14 листопада 2017 року державним нотаріусом Четвертої Львівської нотаріальної контори відповідачам видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом за кожним на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 .

Проте, згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України в редакції від 02 листопада 2016 року незалежно від змісту заповіту позивач, як непрацездатна особа, яка набула право на пенсію за віком, має право на обов`язкову частку у спадщині матері.

Це випливає із положень ч.1 ст.26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 06 лютого 2017 року, якою встановлено, що право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними 57 років 6 місяців, якщо вони народилися з 1 жовтня 1958 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час смерті матері їй виповнилося 58 років 4 місяці.

Дані свідоцтва про право на спадщину суперечать законодавству та порушують її право на частку у спадщині батька, а також на обов`язкову частку у спадщині матері.

За викладених вище обставин після смерті батька позивач успадкувала частину належного йому майна і стала власницею ј частки будинку АДРЕСА_1 . Також її матір набула у власність ѕ частки цього будинку.

Після смерті матері її спадщина складалася з ѕ часток будинку АДРЕСА_1 , з яких незважаючи на зміст заповіту, її обов`язкова частка складає 3/16.

Отже вважає, що її частка в спадщині батьків - будинку АДРЕСА_1 складає 7/16 (1/4 + 3/16), з яких ј - спадщина батька та 3/16 - спадщина матері.

Спадщину матері вона прийняла, оскільки проживала з нею станом на час відкриття спадщини, крім того подала нотаріусу заяву прийняття спадщини.

Ст.1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

А тому просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали відзив на позов. Проти заявлених позовних вимог заперечують в повному обсязі з наступних підстав.

ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у власності мала два житлових будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 набула на підставі Договору довічного утримання від 29 липня 1969 року. Будинок АДРЕСА_1 виник внаслідок реконструкції літної кухні будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 17 червня 1998 року №545 «Про експлуатацію самовільно здійсненої прибудови до будинку АДРЕСА_1 та збудованого окремо стоячого житлового будинку» затверджено висновок про технічну можливість використання самовільно збудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 55.1 м.кв., житловою площею 38.1 м.кв. та прибудови до будинку АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 16 вересня 1998 року № 889 присвоєно новозбудованому житловому будинку, який знаходиться на території будинковолодіння по АДРЕСА_2 . Отже, на земельній ділянці кадастровий №:08:008:0085 по АДРЕСА_1 знаходилося ще з 1984 року 2 житлових будинки, а саме: будинок АДРЕСА_3 були набуті ОСОБА_8 у власність у час, коли вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 . ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 24 листопада 2010 року ОСОБА_6 уклала договір дарування на користь ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 . Отже, ще в листопаді 2010 року позивачці ОСОБА_1 стало відомо, що її мати, ОСОБА_6 є єдиною власницею усього майна, нажитого протягом шлюбу з ОСОБА_7 . Жодних претензій щодо виділення частки зі спільного майна подружжя ОСОБА_1 не ставила. Спадкодавець, ОСОБА_6 , письмової згоди на виділ на ім`я померлого його частини в спільному майні подружжя не давала. Крім того, ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 12 лютого 2015 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою, згідно якого розпорядилася на випадок своєї смерті, належним їй майном, а саме будинком АДРЕСА_1 в цілому на користь внуків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року №283/8882 п. 224 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того з подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його (її) письмової згоди на виділ на ім`я померлого його частини в спільному майні.

Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Главою 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595). Так, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Тобто, з Порядку вбачається, що поділ частки померлого у спільному сумісному майні можливий лише за умови наявності згоди іншого з подружжя. Будь-якої іншої процедури Порядок не передбачає.

Оскільки, відсутня згода другого з подружжя, а саме, ОСОБА_6 , на виділ частки померлого ОСОБА_7 у спільному майні подружжя, тому нотаріус правомірно вважав, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 одноособово, та входить до складу спадщини після її смерті в цілому.

Крім того, наголосили, що позивачка на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ч.3 ст. 1268 ЦК України в редакції від 05 серпня 2009 року, однак ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому норми права, які прийнятті після 23 лютого 2009 року не поширюються на вказані правовідносини, оскільки закон не має зворотної дії в часі.

Позивачка, ОСОБА_1 , просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ № 471746, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_3 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ № і 471746, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку із наявності у неї права на згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України права на обов`язкову частку у спадщині матері. Статтею 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від в змісту заповіту, половини частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що непрацездатними громадяни є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. У відповідності до ст. 26 вказаного Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Отже, станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли померла ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не була непрацездатною та не мала права на обов`язкову частку в спадковому майні матері.

Крім того, просять врахувати, що статтею 1301 ЦК України передбачено, що «Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування». ОСОБА_1 не наводить в позовній заяві доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_6 та наявність об`єктивних підстав для визнання недійсними оскаржуваних свідоцтв.

Відповідач Четверта Львівська державна нотаріальна контора подала відзив на позов, позов не визнала. У відзиві посилається на те, що ще при житті, ОСОБА_6 , склала заповіт, посвідчений 12 лютого 2015 року Четвертою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-339. Державний нотаріус Четвертої львівської державної нотаріальної контори Мельник Галина Ярославівна посвідчувала заповіт на дому, по місцю проживання спадкодавця. Перед посвідченням заповіту нотаріус з`ясовувала волю заповідача шляхом спілкування з нею. ОСОБА_6 чітко говорила, що хоче свій цілий житловий будинок АДРЕСА_1 заповісти своїм внукам, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Жодного разу ОСОБА_6 не сказала, що їй належить половина цього будинку, жодного разу вона не казала, що хоче виділяти частку у спільному майні подружжя. Їх розмову з заповідачкою чула і позивачка, яка жодним разом не обмовилася про половину будинку, чи що вона є спадкоємцем батька. Позиція заповідачки була чітка: «цілий будинок заповідаю внукам, оскільки інший будинок подарувала доньці». Коли б мова йшла про поділ спільного майна подружжя, нотаріус мабуть сказала писати заяву про це і відкривати спадкову справу після смерті покійного чоловіка. ОСОБА_6 , письмової згоди на виділ на ім`я померлого його частини в спід майні подружжя не давала, спадкової справи після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відкривала.

Згідно пункту 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотам України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березні року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року №283/888 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення частки померлого у спільному майні).

Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке оформлений на того з подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його (її) письмової на виділ на ім`я померлого його частини в спільному майні.

Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Главою 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595).

Так, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за зі другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визня частка померлого у спільній власності.

Тобто, з Порядку вбачається, що поділ частки померлого у спільному сумісному майні можливий лише за умови наявності згоди іншого з подружжя. Будь-якої якої іншої процедури Порядок не передбачає.

Оскільки, відсутня згода другого з подружжя, а саме, ОСОБА_6 на виділ на ім`я померлого ОСОБА_7 частини в спільному - подружжя, то державний нотаріус Четвертої львівської державної нотаріальної контори правомірно вважала, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 одноособово, та входить до складу спадщини після її смерті в цілому.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, шо вони з покійною ОСОБА_6 не пропустили строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , оскільки проживали разом на день смерті відношення до даної справи не має, оскільки не має спадкового майна після його смерті. Заяви про прийняття спадщини та заяви на виділ частки у спільному майні подружжя- це різні речі. Строки на виділ частки в спільному майні подружжя всі пропущені.

ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ОСОБА_6 . Спадкове майно залишилося після її смерті, це - житловий будинок АДРЕСА_1 та грошові вклади в банку. На вищевказаний житловий будинок складений заповіт, на грошові вклади в банку заповіту немає. 24 травня 2017 року до приміщення Четвертої Львівської державної нотаріальної контори звернулися спадкоємці померлої ОСОБА_6 , а саме онуки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та подали заяви по прийняття спадщини за заповітом на житловий буд. АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини на вклад і говорила, що не заперечує проти заповіту мами, і не заперечує проти оформлення цілого житлового будинку АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , бо це була воля мами. Жодних претензій щодо виділення частки зі спільного майна подружжя ОСОБА_1 не ставила.

Позивачка ОСОБА_1 , просить суд визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 , виданого 14 листопада 2017 року ОСОБА_3 на 1А частину житлового будинку АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 , виданого 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 на У2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку із наявності у неї згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України права на обов`язкову частку у спадщині матері.

ОСОБА_1 не подавала до Четвертої львівської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно ч.1 ст.1241 ЦК України, оскільки станом на день смерті її матері вона не була непрацездатною, не досягла встановленого законом пенсійного віку, а саме 60 років. При заведенні спадкової справи після смерті її матері нотаріус пояснила ОСОБА_1 , що вона має право на пенсію, але не є непрацездатною, вона з цим погодилася, тому й не подавала заяви на обов`язкову частку у спадщині матері. Право на пенсію і непрацездатність громадян, які досягли встановленого законом пенсійного віку (60 років) це є різні речі. Згідно ч.1 ст.1241 ЦК України право на обов`язкову частку мають «... повнолітні непрацездатні діти спадкодавця....». Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Отже, станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли померла ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не була непрацездатною за віком та не мала права на обов`язкову частку в спадковому майні матері, вона лише мала право на пенсію.

Крім того, хочу наголосити, що ОСОБА_1 не наводить в позовній заяві доказів про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мали права на спадкування після смерті ОСОБА_6 та наявність об`єктивних підстав для визнання недійсними оскаржуваних свідоцтв.

У зв`язку із наведеним, просить відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Ухвалою суду від 26.03.2019 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 13.05.2020 року, але у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у розгляді невідкладних клопотань як слідчим суддею, засідання відкладено на 14.06.2020р. 14.06.2020 року сторони у підготовче засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 12.08.2020 р. Ухвалою підготовчого судового засідання від 12.08.2020 року за клопотанням позивача та представника витребувано із Четвертої Львівської нотаріальної контори копію спадкової справи ОСОБА_6 , а також інформацію про те, чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , відкладено розгляд справи на 04.09.2020р. У підготовчому засіданні 04.09.2020 продовжено перерву у засіданні, оскільки не повністю виконана ухвала суду і не надано інформація про те, чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_7 11.10.2020 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідачів ОСОБА_5 . В підготовчому з31.10.2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку із долученням доказів представником позивача, які не отримали на пошті відповідачі. 26.11.2020 року відкладено підготовче засідання у зв`язку із хворобою представника відповідачів ОСОБА_5 23.01.2021 року завершено підготовче судове засідання і справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення у обґрунтування наведених позовних вимог. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх представник проти позову заперечили, надали пояснення співзвучні поданому відзиву. Представник Четвертої Львівської державної нотаріальної контори проти позову заперечила, підтримала свій відзив та позицію інших відповідачів.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть (а.с.15) ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилася спадщина (а.с.112-115).

Окрім того, з долучених копії Свідоцтв про право на спадщину за заповітом 14.11.2017 року (а.с.116,117зв) державний нотаріус Четвертої Львівської нотаріальної контори видав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному Свідоцтво на Ѕ частку спадщини після смерті ОСОБА_6 , т.б. кожному на Ѕ житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Позивач оспорюючи вказані Свідоцтва про право на спадщину за заповітом вважає, що вони видані незаконно, оскільки спадкодавцю належала лише ѕ частини житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , окрім того, позивач, в силу вимог ч.1 ст.1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту, як непрацездатна особа, яка набула право на пенсію за віком, має право на обов`язкову частку у спадщині матері.

Відповідачі заперечуючи вказані позовні вимоги вважають, що незважаючи на те, що хоч будинковолодіння по АДРЕСА_1 і дійсно набуте у шлюбі подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та було спільним майном подружжя, однак після смерті ОСОБА_7 його частка не виділялася, спадкова справа не заводилася, а тому на час посвідчення заповіту на законних правах належав лише ОСОБА_6 . Окрім цього, позивач не набуває права на обов`язкову частку, оскільки вона на час відкриття спадщини після смерті матері не являлася непрацездатною особою, т.я. не досягла встановленого законом пенсійного віку 60 років.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки ґрунтуються на положеннях закону, суд погоджується із доводами позивача, в той час як доводи відповідачів положенням закону не відповідають.

Так, в судовому засіданні встановлено і це визнається сторонами, що подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 збудували новий будинок, який узаконено і розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 16 вересня 1998 року № 889 новозбудованому житловому будинку, який знаходиться на території будинковолодіння по АДРЕСА_2 (а.с.9-10), а право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.13).

Дійсно, у відповідності до положень ст.22 КпШС України, яка регулювала правовий режим майна подружжя, було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З копії свідоцтва про смерть (а.с.14) вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадкоємцями першої черги були- позивач, як його дочка, та дружина ОСОБА_6 .

З відповіді Четвертої Львівської державної нотаріальної контори (а.с.129) вбачається, що після його смерті спадкова справа не заводилася.

Окрім того, згідно довідки (а.с.16) на час його смерті позивач та інший спадкоємець ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали із спадкодавцем по АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч.1 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В судовому засіданні безспірно встановлено, це визнають сторони, що позивачка та її мати ОСОБА_6 постійно проживали, в тому числі на час смерті із ОСОБА_1 , заяви до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини не подавали.

Тому з врахуванням положень ст. 1268 ЦК України та наданих позивачем доказів є встановлено, що позивачка та ОСОБА_6 після смерті спадкодавця ОСОБА_1 прийняли спадщину.

Виходячи з положень ст.22 КпШС УРСР та ст.70 СК України, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкодавцю ОСОБА_1 належала Ѕ частка будинковолодіння по АДРЕСА_1 . А тому, оскільки позивач та її мати ОСОБА_6 прийняли спадщину по ј частці, відповідно позивачу належало ј частина будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 (Ѕ плюс ј = 3/4 частини) будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Така позиція суду відповідає постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, де зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі №145/797/15-ц https://reyestr.court.gov.ua/Review/79834958, про застосування положень ЦК УРСР, 1963 р. та КпШС, які регулювали порядок спадкування майна, яке набуте у власність подружжям та зробила висновок, що спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна - частини будинку - з моменту відкриття спадщини і відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тому суд вважає, що доводи відповідачів про те, що після смерті ОСОБА_1 за заявою одного із подружжя не виділялася частка і сама ОСОБА_6 не ставила питання про виділ частки у майні подружжя, а отже позивач не успадкувала частку після смерті батька, оскільки в силу вимог частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тому прийнявши спадщину позивач набула право власності на спадкове майно незалежно від того, що не оформила свідоцтво про право на спадщину. Позиція відповідачів, в тому числі нотаріальної контори, стосується порядку оформлення свідоцтва про право на спадщину, а не наявності права на спадщину, яке виникло у позивача з часу відкриття спадщини. Окрім того, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Тому незважаючи на те, що після смерті батька позивач не зверталася у нотаріальну контору про оформлення свідоцтва про право на спадщину, вона своє право на частку спадкового майна не втратила і це право не перейшло до ОСОБА_6 .

Необґрунтованими також є заперечення відповідачів про те, що позивачка на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ч.3 ст. 1268 ЦК України в редакції від 05 серпня 2009 року, однак ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому норми права, які прийнятті після 23 лютого 2009 року не поширюються на вказані правовідносини, оскільки закон не має зворотної дії в часі, оскільки частина 3 ст.1268 ЦК України про те, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї мала аналогічно редакцію як на час відкриття спадщини після смерті батька, так і в даний час.

Що стосується підстав набуття позивачем права на обов`язкову частку відповідно до положень ст. 1241 ЦК України, суд приходить до таких висновків.

За правилами ЦК України (спадкове право) право на обов`язкову частку у спадщині є обмеженням свободи заповіту в інтересах певного кола спадкоємців першої черги.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідачам 14.11.2017 року (а.с.116,117зв) державний нотаріус Четвертої Львівської нотаріальної контори видав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному Свідоцтво на Ѕ частку спадщини після смерті ОСОБА_6 , т.б. кожному на Ѕ житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказане майно вони успадкували на підставі заповіту ОСОБА_6 , який складений посвідчений 12.02.2015 року державним нотаріусом Четвертої Львівської нотаріальної контори, згідно якого спадкодавець розпорядилася належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 заповіла внукам ОСОБА_3 ,1979 р.н. та ОСОБА_4 ,1988 р.н.

Спадкодавець ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і в цей день відкрилася падщина після її смерті.

Позивач вважає, що вона належить до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, а тому має право на обов`язкову частку, оскільки досягла пенсійного віку, на час відкриття спадщини їй було 58 років 4 місяці і за правилами ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування», в редакції закону від 06.02.2017 року є непрацездатною особою.

Відповідно до частини 1 статті 26 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Разом з тим, частиною 2 статті визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Слід зазначити, що зміни у статтю 26 названого Закону були внесені Законом України « Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року, який набув чинності 01.10.2011 року. До цього пенсійний вік для жінок становив 55 років і в результаті прийняття вказаного вище Закону відбулася зміну пенсійного віку для виходу на пенсію по віку жінкам, з 55 років до 60 років. Аналізуючи положення статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку, що законодавець визначив перехідний період для виходу на пенсію жінкам, і зокрема для осіб, які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року, в тому числі позивач, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , право на пенсію за віком встановлено при досягненні 57 років 6 місяців, (позивачу на час відкриття спадщини було 58 років і 4 місяці).

Доводи відповідачів про те, що лише жінки, які досягли 60 років є непрацездатними особами є помилковим і вони спростовуються положенням статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд вважає, що відповідно до положень ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач відноситься до непрацездатних осіб, оскільки досягла пенсійного віку, а тому має право на обов`язкову частку після смерті матері.

Отже, суд погоджується із доводами позивача, про те, що державний нотаріус безпідставно не врахував наявність у позивача права на обов`язкову частку, оскільки помилково вважав, що вона на час відкриття спадщини не досягла 60 років, а тому не була непрацездатною особою.

Також безпідставними є доводи відповідачів про те, що підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину не має, оскільки статтею 1301 ЦК України передбачено, що «Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування», а відповідачі мали право на спадкування.

Дійсно відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Отже, оскільки внаслідок видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , порушено право на спадщину позивачки, тому слід визнати недійсними вказані свідоцтва.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення позову, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 768,4 грн., а саме по 256,13 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ №471746, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_3 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстроване в реєстрі за №3-3905.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 серії НМТ №471747, видане 14 листопада 2017 року ОСОБА_4 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстроване в реєстрі за №3-3906.

Стягнути з Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 256,13 грн. з кожного.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 01 лютого 2021 року.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, місце знаходження: 79008, м. Львів, вул. Зелена. 2, код ЄДРПОУ 0289940;

відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Суддя: Гирич С. В.