Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 2-2860/2006

провадження № 61-2177св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона є суб`єктом підприємницької діяльності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, виданого 17 березня 1997 року виконкомом Дніпропетровської міської ради. 01 жовтня 2005 року Лівобережною МДПІ їй видано свідоцтво про сплату єдиного податку, вид діяльності - паркування транспорту. 31 жовтня 2005 року вона уклала договір про функціонування платної нічної парковки з Управлінням транспорту і зв`язку Дніпропетровської міської ради й отримала дозвіл на експлуатацію платної автопарковки щодо зберігання транспортних засобів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У серпні 2006 року вона уклала договір з приватним підприємцем ОСОБА_2 про будівництво будівлі сторожки та огорожі на АДРЕСА_1 . На даний час будівництво будівлі сторожки та огорожі автостоянки закінчено, однак будівлі збудовано без належного дозволу. Будівлі відповідають архітектурним, будівельним, пожежним санітарним та екологічним нормам та правилам. Згідно з актом прийому-передачі вказаного об`єкта будівництво повністю завершено і об`єкт прийнято нею до експлуатації.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати за нею право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану на АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію; зобов`язати КП «ДМБТІ» зареєструвати право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану на АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану по АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію. Зобов`язано КП «ДМБТІ» зареєструвати право власності на будівлю автостоянки з огорожею, розташовану на АДРЕСА_1 , без додаткових актів вводу в експлуатацію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на статті 331, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшовши висновку, що самовільно збудовані на земельній ділянці споруди не порушують права інших осіб, а отже, на них слід визнати право власності за позивачем.

У жовтні 2017 року Дніпровська міська рада звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області із апеляційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року, в якій просила відновити строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду першої інстанції, скасувати його та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року, залишено апеляційну скаргу без руху та надано строк для усунення недоліків (для подачі оригіналу квитанції про сплату судового збору).

Ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року знято справу з апеляційного розгляду для вирішення питання про відкриття провадження у справі (у зв`язку з помилковістю відкриття апеляційного провадження).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року відмовлено Дніпровській міській раді у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року, враховуючи обізнаність з 2007 року апелянта про наявність оскаржуваного рішення, проте до суду звернувся лише в 2017 році.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі скасовано, справу передано на розгляд суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року закінчено дії по підготовці справи до апеляційного розгляду та призначено справу до апеляційного розгляду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Щодо суті позовних вимог апеляційний суд зазначив, що відсутні докази того, що Дніпровською (Дніпропетровською) міською радою приймалось рішення щодо передачі у користування або у приватну власність будь-яким особам земельної ділянки, на якій позивачем самовільно побудовано спірні об`єкти нерухомого майна. Тобто будівля автостоянки збудована самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування ані позивачу, ані відповідачу, а земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра. Позовні вимоги до Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради не заявлялись, зокрема, її не було залучено і як третю особу, оскільки саме права Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради як власника самовільно забудованої земельної ділянки порушуються рішенням суду.

На підставі зазначеного суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки відповідно до положень чинного на час ухвалення оскарженого рішення Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) апелянт не був обмежений річним строком на апеляційне оскарження судового рішення, матеріали справи містять докази, що апелянт належним чином про існування оскарженого рішення дізнався лише у 2017 році, а його копію у передбачений законом порядок отримав 13 жовтня 2017 року, питання про поновлення строку на апеляційне оскарження було вирішено при відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у вищевказаній справі, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про наявність підстав для відкриття апеляційного провадження.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що:

- Дніпровська міська рада про оскаржуване рішення знала ще з 2007 року, однак, зловживаючи своїми правами, звернулась із апеляційною скаргою лише в 2017 році, ввівши суд в оману щодо обставин, за яких апелянту начебто стало відомо про оскаржуване рішення;

- постанова апеляційного суду порушує право заявника на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в частині права на безсторонній суд та правову визначеність, а також порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки оскаржуваною постановою позивач позбавлена права власності на майно та мирно володіти своїм майном, яким вона законно і відкрито володіла протягом 13 років. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини строк на апеляційне оскарження, поновлений зі спливом значного періоду часу та з підстав, які не видаються переконливими, порушує принцип юридичної визначеності, що тягне за собою порушення принципу верховенства права;

- мотивувальна частина ухвали апеляційного суду від 10 листопада 2017 року не містить жодних мотивів для поновлення апелянту строку на апеляційне оскарження;

- згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України (у відповідній редакції, що діяла на дату постановлення ухвали апеляційного суду від 15 листопада 2017 року) апеляційний суд зобов`язаний був відмовити у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення;

- розгляд апеляційної скарги здійснений упередженим судом.

Станом на дату розгляду справи до Верховного Суду не надходило відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 04 лютого 2020 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 2-2860/2006 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої у січні 2020 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подачі касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подачі касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, виданого 17 березня 1997 року виконкомом Дніпропетровської міської ради. 01 жовтня 2005 року Лівобережною МДПІ їй видано свідоцтво про сплату єдиного податку, вид діяльності - паркування транспорту.

31 жовтня 2005 року ОСОБА_1 уклала договір з Управлінням транспорту і зв`язку Дніпропетровської міської ради про функціонування платної нічної парковки й отримала дозвіл на експлуатацію платної автопарковки щодо зберігання транспортних засобів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У серпні 2006 року ОСОБА_1 уклала договір з приватним підприємцем ОСОБА_2 про будівництво будівлі сторожки та огорожі по АДРЕСА_1 , однак будівлі збудовано без належного дозволу. Будівлі відповідають архітектурним, будівельним пожежним, санітарним та екологічним нормам та правилам. Вартість будівельних матеріалів та робіт, згідно з договірною вартістю на будівлю автостоянки на АДРЕСА_1 , складає 25 000,00 грн. Згідно з актом прийому-передачі даного об`єкта будівництво повністю завершено і об`єкт прийнято нею до експлуатації.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

ЄСПЛ звертав увагу на те, що:

вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 53, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

Отже, у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічна норма містилася і в частині третій статті 2 ЦПК України в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) дійшов висновку, що загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій.

На дату подачі апеляційної скарги Дніпровською міською радою у жовтні 2017 року положення чинної на той час редакції ЦПК України (у редакції із змінами станом на 03 серпня 2017 року) передбачали такий порядок апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції:

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 292 ЦПК України);

- апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України);

- апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (частина третя статті 297 ЦПК України).

У своїй апеляційній скарзі Дніпровська міська рада зазначала, що дізналась про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції під час розгляду господарської справи № 904/8006/17 і отримала копію цього рішення під час ознайомлення з інвентарною справою у КП «ДМБТІ» ДОР 13 жовтня 2017 року, на підставі чого просила відновити строк на апеляційне оскарження рішення.

В ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року та залишення апеляційної скарги без руху у зв`язку з несплатою судового збору суддя, розглянувши клопотання про поновлення строку, матеріали справи, лише вказала, що вважає, що строк на оскарження може бути поновлено.

У свою чергу в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року про відкриття апеляційного провадження зазначено, що апеляційна скарга подана у строк, передбачений статтею 294 ЦПК України.

На дату зняття справи з апеляційного розгляду для вирішення питання про відкриття провадження у справі та відмову Дніпровській міській раді у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою згідно з ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року (на підставі обізнаності з 2007 року апелянта про наявність оскаржуваного рішення, проте звернення до суду лише в 2017 році) вже діяв ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набула чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України (у редакції станом на 16 березня 2018 року) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 27 березня 2019 року за результатами розгляду касаційної скарги Дніпровської міської ради на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року вказав, що суд апеляційної інстанції, за відсутності правових підстав та всупереч послідовності процесуальних дій, визначених ЦПК України, повернув справу зі стадії апеляційного розгляду на стадію відкриття апеляційного провадження (яке вже було відкрито апеляційним судом), що не передбачено процесуальним законом, та необґрунтовано, незважаючи на відкрите апеляційне провадження у справі, відмовив у відкритті апеляційного провадження у справі. Такі дії апеляційного суду не узгоджуються ні з положеннями ЦПК України, 2004 року, ні з положеннями нині чинної редакції ЦПК України.

Таким чином, Верховний Суд скасував ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі та передав справу на розгляд суду апеляційної інстанції.

У свою чергу апеляційний суд після надходження справи із Верховного Суду призначив її до розгляду та розглянув по суті, прийнявши 23 грудня 2019 року оскаржувану постанову, в мотивувальній частині якої, у відповідь на клопотання позивача та її представника про закриття провадження, зазначив, що питання про поновлення строку на апеляційне оскарження було вирішено при відкритті апеляційного провадження.

Разом з тим у статті 73 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги Дніпровською міською радою) передбачено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Аналогічна норма міститься і в частині першій статті 127 ЦПК України у редакції як станом на 16 березня 2018 року, так і на дату розгляду справи апеляційним судом, згідно з якою суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Окрім цього, відповідно до пункту 3 частини першої статті 210 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги Дніпровською міською радою) ухвала суду, що постановляється як окремий документ, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Аналогічна норма міститься і в пункті 3 частини першої статті 260 ЦПК України у редакції як станом на 16 березня 2018 року, так і на дату розгляду справи апеляційним судом.

Отже, суд апеляційної інстанції, не врахувавши в тому числі висновків у цій справі згідно з постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року, не обґрунтував, з яких підстав поновив Дніпровській міській раді пропущений більше ніж на 10 років строк на апеляційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2019 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) дійшов висновку, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Апеляційний суд, поновлюючи строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не зазначивши поважної причини пропуску строку на апеляційне оскарження, не навівши належного обґрунтування поновлення такого строку, порушив вимоги статті 6 Конвенції.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року вбачається, що позивач фактично оскаржує і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року про відкриття апеляційного провадження з проханням направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).

У касаційній скарзі містяться доводи про невмотивованість ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року про відкриття апеляційного провадження. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає обґрунтованими аргументи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом при постановленні ухвали в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження.

Доводи касаційної скарги щодо суті спору не підлягають оцінці судом касаційної інстанції, оскільки апеляційний суд дійшов висновків без належного обґрунтування про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, поновлення строку та відкриття провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради, за результатами розгляду якої ухвалено оскаржуване в касаційному порядку судове рішення.

Разом з тим оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили ухвалення законного та обґрунтованого рішення по суті розгляду спору, то Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд, здійснюючи правосуддя, наділений повноваженнями, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, надати оцінку наведеним стороною обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, оцінити чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності, та враховуючи баланс суспільного та приватного інтересу, дійти висновку про можливість (неможливість) відновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подачі касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року постановлені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за потрібне касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасувати і передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Під час нового розгляду апеляційний суд має повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження з урахуванням принципу правової визначеності із викладенням обґрунтованих мотивів задоволення чи відмови у поновленні строків на апеляційне оскарження, відмови чи відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подачі касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в частині поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року скасувати.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко