ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1397/21 Справа № 215/1411/20 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Науменко Я.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначила, що вона, у період з 21.12.1983 року по 29.11.2006 року працювала на підприємстві відповідача та звільнилась за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У грудні 2019 р. вона дізналась, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацювала у відповідача більше 20 років і була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства їй не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

В уточненій позовній заяві позивач посилаючись на п. 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, яким передбачено виплату працівникові при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію одноразова допомога в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи більше 20 років - три середньомісячні заробітні плати, просила суд стягнути з відповідача на її користь 1857,60грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 63763,20грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 30.11.2006 року по 30.11.2016 року та сплачений нею судовий збір.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь ОСОБА_1 1857 грн. 60 коп. невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, 20 000 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та сплачений позивачем судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., всього 22698 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом матеріальних та процесуальних норм та невідповідність висновків суду обставинам справи,будучи незгодною з висновками суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить рішення суду змінити, позовні вимоги задовольнити відповідно до уточненої позовної заяви.

Зокрема, скаржник зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої ст.. 117 КЗпП України. Вважає, що сума стягнута судом за час затримки розрахунку, який складає лише 20 000 грн. є занадто малою, враховуючи період затримки розрахунку .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 з 21.12.1983 року по 29.11.2006 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.6-8).

29.11.2016 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. (а.с.8).

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №114 від 10.02.2020, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.09.2006 по 31.11.2006 склала 619,20 грн., середньогодинна заробітна плата за цей період склала 3,60 грн. (а.с.10).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, роботодавець зобов`язався виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Водночас, згідно з п.9.8 Колективного договору на 2005-2006 роки між ВАТ «ПівнГЗК» та спільним представницькими органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», була передбачена виплата щомісячної допомоги працівникам комбінату при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію: «З метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати, за умови їх звільнення за власним бажанням, щомісячно матеріальну допомогу у розмірі 100 гривень, протягом одного року з дати звільнення за рахунок коштів підприємства» (а.с.40-41).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки (далі - Галузева угода) у зв`язку із чим, вважав, що відповідач зобов`язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ПівнГЗК» та передбачають обов`язок роботодавця виплатити тримісячну заробітну плату за стаж роботи на підприємстві понад 20 років, а також наявністю у зв`язку з цим підстав для стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому ст.ст. 116, 117 КЗпП України .

Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Рішення суду в частині стягнення недоплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги в сумі 1 857, 60 грн. сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення суду не перевіряється.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 29.11.2006 року, відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» не провів виплату позивачу вихідної допомоги при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 30 листопада 2006 року по 30 листопада 2016 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, середньомісячна заробітна плата позивача за період з 01 вересня 2006 року по 31 жовтня 2006 року, тобто за два місяці, що передували звільненню, розрахована судом першої інстанції у відповідності до Порядку на підставі довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №133 від 17 лютого 2020 року, та складала 619,20 грн. (а.с. 10)

Оскільки на підприємстві відповідача облік робочого часу провадиться у годинах, розраховано середньогодинну заробітну плату, яка на момент звільнення позивача складала 3,60 грн.

За період з 30 листопада 2006 року по 30 листопада 2016 року кількість робочих годин, становила 2460 робочих днів при середньоденній заробітній платі 25,92 грн., тобто середній заробіток за цей час становить 63 763,20 грн. (25,92 грн. х 2460).

Разом з тим, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в Постанові ВС від 09 вересня 2020 року по справі № 212/5797/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду щодо застосування принципу співмірності до заявленої позивачем суми 63 763,20 грн., однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру визначеного судом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», на якого положеннями ст. 15 Закону України «Про оплату праці» покладено обов`язок встановлювати в колективному договорі умови та розміри оплати праці працівників з дотриманням норм та гарантій, передбачених Галузевою угодою, не дотримався вимог п.6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу в частині Соціальних гарантій щодо здійснення працівникам одноразової виплати при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, при стажі роботі від 20 років у розмірі тримісячної заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 63 763,20 грн. до 20 00 грн., враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення, тому вважає за необхідне збільшити цей розмір грошового відшкодування з 20 000 грн. до 50 000 грн., з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача протягом 23 років.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, та рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вимог.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1261,20грн. за подання позивачем апеляційної скарги (840,80 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року в частині розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 20 000 гривень до 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»за подання апеляційної скарги позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1261,20(одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення суду складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: