Справа № 201/7854/20
Провадження № 2/201/666/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

17.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДУ «ЦПЗМНА МОЗ України») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (а.с. 2-9).

Ухвалою судді від 21.08.2020р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 46).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019р. по справі № 201/5333/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2020р. рішення Жовтневого районного суду від 11.12.2019р., визнано незаконним і скасовано накази про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України»; поновлено його на посаді головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України»; стягнуто на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 107 119,35 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішення передане на примусове виконання до Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, відкрито виконавче провадження ПВ № 60879750. Однак, керівник закладу ОСОБА_2 ухилявся від виконання рішення суду і до 14.05.2020р. не поновлював позивача на посаді головного лікаря, не здійснював відповідного запису у трудовій книжці. Постановами державного виконавця на керівника закладу за невиконання рішення суду двічі накладений штраф. Державний виконавець в подальшому звернувся до поліції із поданням про притягнення до кримінальної відповідальності керівника ОСОБА_2 за невиконання рішення суду, у зв`язку із чим виконавче провадження було закінчено постановою від 12.02.2020р.

Під час розгляду справи апеляційним судом Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» () було припинено 24.02.2020р. (номер запису:0013419 Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Правонаступником закладу є Державна установа «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» (, юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 7), керівником значиться ОСОБА_2 .

Позивач посилається на те, що не працював з вини відповідача до 14.05.2020р., а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2019р. і до 13.05.2020р. слід стягнути з відповідача ДУ «ЦПЗМНА МОЗ України».

Обґрунтовуючи розмір середній заробіток за час вимушеного прогулу, вказав, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019р. установлений розмір середньоденної заробітної плати - 915,55 грн. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу був проведений станом на 30.09.2019р. на підставі позову за 117 робочих днів вимушеного прогулу, стягнуто 107 119,35 грн.

Однак вимушений прогул продовжувався, оскільки справа розглядалася з вини відповідачів тривалий час, змінити позовні вимоги позивач не міг. Станом на день подання цього позову, середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнутий рішенням суду, не виплачений, рішення у примусовому порядку не виконане.

У травні 2020 року позивач був працевлаштований у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» на посаду заступника директора медичного з медичних питань відповідно до наказу №210-о від 14.05.2020р.

В зв`язку з тим, що до 14.05.2020р. його не було поновлено на роботі, час вимушеного прогулу складає період з 15.04.2019р. (незаконне звільнення) по 13.05.2020р.

Середній заробіток стягнуто в розмірі 107 119,35 грн. за період з 15.04.2019 року по 30.09.2019р., тобто за 117 робочих днів.

За період з 01 жовтня 2019 року по 13 травня 2020 року вимушеного прогулу стягненню підлягає заробітна плата за 64 робочих дня в 2019 році (жовтень - 22 робочих дня, листопад - 21 робочий день, грудень 21 робочий день), та за 89 робочих днів в 2020 році (січень-21 робочий день, лютий -20 робочих днів, березень-21 робочий день, квітень- 21 робочий день, травень - 6 робочих днів), а всього за 153 робочих дня. Тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 140 079,15 грн. (915,55 грн. (середньоденна заробітна плата) помножена на 153 робочих днів).

Обґрунтовуючи підстави стягнення моральної шкоди зазначив, що відповідач тривалий час не виконував рішення суду, не поновлював його на роботі, не вносив запису трудову книжку і не виплачував середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач кожен день, починаючи з 12.12.2019р. приходив на своє робоче місце, але йому не давали працювати, з кабінету вигнали і він змушений був сидіти у коридорі. Позивач жив на запозичені кошти, не мав можливості забезпечити нормальний рівень свого життя, придбати необхідні ліки, оплачувати комунальні послуги. Оцінює моральна шкоду у 10 000 грн.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 140 079,15 грн., а також 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 26.01.2021р. від представника позивача - Петруньок С.М. (діє на підставі довіреності від 20.01.2021р. - а.с. 95) надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 74-94), у якому відповідач вважав позовні вимоги про стягнення середнього заробітку необґрунтованими. Зазначив, що на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019р. по справі № 201/5333/19 в рамках виконавчого провадження відповідач вжив всі можливі заходи, однак відповідач ненаділений повноваженнями на виконання рішення суду, адже рішення стосується Міністерства охорони здоров`я України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.09.2018р. № 1673 «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» прийнято рішення реорганізувати ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» шляхом приєднання до Державної установи «Центр психічного здоров`я та моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України».

Пунктами 3-5 наказу утворено комісію з реорганізації ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», головою комісії з реорганізації закладу призначено директора Державної установи «Центр психічного здоров`я та моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я» ОСОБА_2 .

З моменту відкриття ліквідаційної процедури всі права керівника юридичної особи перейшли до голови ліквідаційної комісії.

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повноваження головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» Кушніра А.М., як керівника, припинені відповідно до ст. 105 ЦК України та визначено головою комісії з припинення ліквідатором - ОСОБА_2 .

Отже, посада головного лікаря у зв`язку з реорганізацією закладу була відсутня у штатному розкладі. А тому, виконати рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді головного лікаря (керівника) закладу було неможливо.

Крім того, наказ про поновлення на роботі керівника закладу мав прийматися Міністерством охорони здоров`я України, оскільки саме міністерство наділене повноваженнями щодо звільнення і призначення керівників підпорядкованих установ.

Відповідач не ухилявся від виконання рішення, підтвердженням чого є звернення і заяви до Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про причини невиконання рішення. Листом від 30.06.2020р. № 03/04/414 відповідач запропонував позивачеві наявні вакансії для можливого працевлаштування, однак позивач відповіді не надав. Також відповідач листом від 07.07.2020р. № 06/02/427-1 звертався до Міністерства охорони здоров`я України щодо внесення змін до кошторису на 2020 рік з метою виплати коштів позивачеві після затвердження яких, скеровано платіжне доручення № 1473 від 30.12.2020р. до Управління ДКСУ у Печерському районі міста Києва щодо виплати коштів позивачеві на виконання рішення суду. Однак УДКСУ в Печерському районі м. Києва повідомлено, що рішення має виконуватися згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 3 серпня 2011р. № 845.

Окрема звернув увагу на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, уже стягнутій середній заробіток за час вимушеного прогулу з відповідача. Позивач вводить суд в оману, не надавши копії всіх сторінок трудової книжки, з яких видно, що він був працевлаштований ще 20.08.2019р. (запис № 12).

Вважав необґрунтованими твердження позивача, що він не працював з вини відповідача, не підтвердженими доказами. Також не встановлено - чи ставав він на облік до державної служби зайнятості і чи отримував допомогу.

Не визнав вимоги про відшкодування моральної шкоди, з тих підстав, що винної поведінки відповідача немає і позивач не довів навість заподіяної моральної шкоди належними та допустимими доказами, зокрема, не надав розрахунок моральної шкоди згідно методик, які пройшли апробацію в науково-дослідних установах судових експертиз.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача - Єременко І.Л. (діє на підставі довіреності від 03.05.2019р. - а.с. 64) 28.01.2020р. в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, зазначила, що право на надання відповіді на відзив скористатися не бажає (а.с. 97).

У відзиві представник відповідача просив розглядати справу без його участі, у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання (а.с. 65).

Третя особа - ОСОБА_2 або його представник в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся судом неодноразово (а.с. 50, 53, 55-56, 67, 73). За повідомленням відповідача - директор ДУ «ЦПЗМНА МОЗ України» ОСОБА_2 звільнений 30.11.2020р. згідно з наказом МОЗ України від 27.11.2020р. № 54-0 (а.с. 93). ОСОБА_2 не є співробітником ДУ «ЦПЗМНА МОЗ України», його місцезнаходження невідомо.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши в судовому засіданні позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019р. по справі № 201/5333/19, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2020р., частково задоволений позов ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», треті особи: Державний секретар Міністерство охорони здоров`я України Янчук Артем Олександрович, Голова комісії з реорганізації Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» Шум Сергій Сергійович про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Визнано незаконним і скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України №28-о від 11.04.2019р. про звільнення ОСОБА_1 , з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».

Визнано незаконним і скасовано наказ Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» за №13/4-ос від 11.04.2019р. про звільнення ОСОБА_1 , з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».

Стягнуто з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 107 119,35 гривень.

Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати у місячному розмірі на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України допущене до негайного виконання (а.с. 10 - 28).

Судами у цій справі установлено, що згідно наказу № 267-о від 03.12.2012 року позивач ОСОБА_1 перепризначений головним лікарем Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України» на умовах контракту. Також із позивачем були укладені додаткові угоди про продовження дії трудового договору до 16.03.2021р.

11.04.2019р. наказом МОЗ України №28-о від 11.04.2019р. позивача звільнено з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва.

Згідно із рішенням суду позивач був поновлений на роботі рішеннями суду у зв`язку із тим, що в порушення ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України йому не були запропоновані вакантні посади.

Також під час розгляду справи було устанолено, що наказом МОЗ України від 14.09.2018р. № 1673 прийняте рішення «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України»,призначено ОСОБА_2 головою комісії з реорганізації.

Під час розгляду справи апеляційним судом Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» () було припинено 24.02.2020р. (номер запису:0013419 Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Правонаступником закладу є Державна установа «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» (, юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 7), що відповідачем не оспорюється.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом установлено, що на підставі ч. 2 ст. 235КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача - Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.04.2019р., день звільнення, по 30.09.2019р. (згідно уточнених позовних вимог).

Відповідно до норм КЗпП України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.01.2019р. № 7-р про перенесення робочих днів у 2019 році, в лютому 2019 року було 20 робочих днів, в березні -20 робочих днів, а всього 40 робочих днів. Заробітна плата в лютому 2019 року складала 18 634,30 гривень, в березні 2019 року складала 17987,71 гривень, а всього за два місяці, що передували звільненню складає 18 634,30 гривень + 17 987,71 гривень = 36 622,01 гривень. Середньоденна заробітна плата складається: 36 622,01 гривень: 40 робочих днів = 915,55 гривень. Таким чином, середня заробітна плата за місяць складає 18 634,30 гривень +17987,71 гривень : 2 = 18 311,00 гривень.

Час вимушеного прогулу складає період з 11.04.2019р. по 30.09.2019р.: квітень -12 робочих днів, травень -22 робочих дня, червень 18 робочих днів, липень 23 робочих дня, серпень -21 робочий день, вересень - 21 робочий день, після складання дорівнює 117 робочих днів.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає: 915,55 грн. (середньоденна заробітна плата) помножена на 117 робочих днів дорівнює 107 119,35 грн., які стягнуто з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь позивача.

Таким чином, рішенням суду стягнуто із відповідачів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.04.2019р. по 30.09.2019р. в розмірі 107 119,35 гривень.

Рішення суду набрало законної сили 04.06.2020р.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вказує позивач, у травні 2020 року він був працевлаштований в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» на посаду заступника директора медичного з медичних питань відповідно до наказу №210-о від 14.05.2020р.

І у зв`язку з тим, що до 14.05.2020р. його не було поновлено на роботі, час вимушеного прогулу складає період з 15.04.2019р. (незаконне звільнення) по 13.05.2020р.

Позивач у своєму позові просить стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2019р. по 13.05.2020р. (в межах заявлених позовних вимог), оскільки, як він вказує, з вини відповідача він перебував у вимушеному прогулі у цей період.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір (суд), одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Однак, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Хоча поновлення позивача на роботі не розглядалося більше одного року і з відповідача стягнута заробітна плата за період у межах одного року (майже за 5 місяців), проте після набрання судовим рішенням законної сили позивач не був поновлений на роботі і йому не був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, що сталося не з його вини. Тому позивач звертався із виконавчим листом задля примусового виконання рішення.

Та обставина, що відповідач не мав можливості влаштувати позивача на роботу у зв`язку із необхідністю дотримання порядку процедури працевлаштування, не підтверджує вину позивача у тому, що його права не були поновлені протягом року.

Відтак, суд вважає, що з відповідача може бути стягнутий середньої заробіток за решту часу вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, виходячи із такого розрахунку.

Час вимушеного прогулу складає період з 01.10.2019р. і до 13.05.2020р.: у 2019 році: жовтень - 22 робочих днів, листопад - 21 робочий день, грудень - 21 робочий день; у 2020 році: січень - 21 робочий день, лютий - 20 робочих дні, березень - 21 робочий день, травень (до 13.05.2020р.) - 7 робочих днів, всього 154 робочих дні.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає: 915,55 грн. (середньоденна заробітна плата) помножена на 154 робочих дні дорівнює 140 994,70 грн., які підлягають стягненню з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» на користь позивача, яка є правонаступником Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».

Як видно із записів у трудовій книжці позивача, позивач був працевлаштований 20.08.2019р. на посаду лікаря - психіатра на 0,5 ставки в організаційно-методичний консультативний відділ КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради згідно із наказом від 19.08.2019р. № 157, про що наявний запис № 12 у трудовій книжці ОСОБА_1 . Звільнений з цієї посади позивач 01.10.2019р. наказом від 30.09.2019р. № 186 (а.с. 51 зв.бік).

Однак суд не приймає доводи відповідача про те, що до періоду вимушеного прогулу не належить період працевлаштування на іншій роботі з 20.08.2019р., оскільки вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати саме на тій посаді, куди він був поновлений з 14.05.2020р.

Законом не передбачено врахуванням сум, одержаних незаконно звільненою особою за іншим місцем роботи, при визначенні розміру середнього заробітку за вимушений прогул в разі її поновлення на роботі.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під час ухвалення рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує те, що позивач був тривалий час не поновленим на роботі, перебував у вимушеному прогулі не зі своєї вини, у зв`язку із цим не отримував заробітну плату, а тому зазнав моральної шкоди у зв`язку з порушенням його трудових прав, втрати нормальних життєвих зав`язків та здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

За правилами ч.2 ст.16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Нормою ст. 1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012р. у справі №6-23цс12.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у тривалому вимушеному прогулі й невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, навіть після ухвалення на користь його рішення про поновлення на роботі, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат. Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому суд уважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 3 000,00 грн., яка має бути стягнута з роботодавця, що незаконно звільнив позивача і в подальшому не зміг працевлаштувати і сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України».

Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст.430ЦПК України рішення про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в межах одного місяця в розмірі 18 311,00 грн.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, вважаю за необхідне розподілити судові витрати таким чином.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1 500,79 грн. за дві вимоги майнового характеру (а.с. 1).

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 1 439,94 грн. (розмір заявлених вимог 150 079,15 грн., розмір вимог, що підлягають задоволенню 143 994,70 грн., розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 1 500,79 грн. (1500,79 грн. х 143 994,70 грн. : 150 079,15 грн. = 1 439,94 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2019 року по 13 травня 2020 року в розмірі 140 994,70 грн. (сто сорок тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири гривні 70 коп.).

Стягнути з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.).

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 439,94 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 05 лютого 2021 року

Суддя Наумова О.С.