Справа № 201/3761/21
Провадження № 2/201/2170/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування, солідарне відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

15.04.2020р. ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Негробова О.В. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.12.2020р., ордеру від 07.04.2021р. а.с. 71 75) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ Страхова компанія ПЗУ Україна», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування, солідарне відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 6-9).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 16.08.2020р. відкрите провадження по справі та відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 274, ст. 279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 83).

13.09.2021р. представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 87 93).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалися на те, що 30.10.2020р. у м. Дніпрі на пров. Джинчарадзе відбулась ДТП за участю транспортного засобу Volkswagen Caddy, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 і транспортного засобу IVECO, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , забезпеченого полісом ОСЦПВ № 201188480 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». В результаті ДТП автомобілі зазнали механічних ушкоджень. Учасники ДТП склали спільне повідомлення про ДТП у порядку п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого водій ОСОБА_2 визнав свою провину у вчинені ДТП.

З метою компенсації спричинених збитків ОСОБА_1 19.11.2020р. звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування. З метою визначення розміру спричиненого матеріального збитку, в т.ч. і суми страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до судового експерта автотоварознавця Дроздова Ю.В. 25.11.2020р. за адресою м. Дніпро, вул. Старокозацька, 3 відбувся огляд транспортного засобу Volkswagen Caddy, р.н. НОМЕР_1 , у присутності власника транспортного засобу ОСОБА_1 . Представник ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був запрошений на огляд транспортного засобу Volkswagen Caddy, р.н. НОМЕР_1 , заявою від 19.11.2020 р.

Висновком експерта № 2412/20/20 від 14.12.2020р. підтверджено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Caddy р.н. НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та вирахуванням ПДВ, складає 40 917,57 грн., а розмір матеріального збитку складає 43 813, 25 грн. З послуги експерта позивач сплатив 4 000,00 грн.

Однак ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийняло рішення про виплату позивачеві лише 19 746,51 грн. страхового відшкодування, не прийнявши до уваги висновок експерта № 2412/20/20 від 14.12.2020р. Різниця між визначеного експертом сумою збитку і сумою фактично сплаченого страхового відшкодування становить 21 171,06 грн. (40 917,57 19 746,51).

На підставі викладеного, позивач просив стягнути із ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 21 171,06 грн., а також стягнути із відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

13.09.2021р. представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 87 93). У заяві зазначив, що згідно умов ст. 22 та 29, п. 36.2 ст. 36 Закону ПрАТ СК «ПЗУ Україна» зобов`язане було сплатити ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 40 917,57 грн. у строк до 17.02.2021р. включно (протягом 90 календарних днів з дня подання заяви про страхове відшкодування: з 20.11.2020р. по 17.02.2021р. включно) прийняти відповідне рішення, повідомити про нього позивача та здійснити йому виплату страхового відшкодування в повному обсязі. За результатами розгляду заяви про виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 27.11.2020р. повідомило про прийняте рішення - виплату страхового відшкодування та здійснило виплату ОСОБА_1 в розмірі 19 746,51 грн. Сума недоплаченого страхового відшкодування становить 21 171,06 грн. (40 917,57 грн. - 19 746,51 грн.).

Тому, посилаючись на норми підставі п. 36.5 ст. 36 Закону, ч. 2 ст. 625 ЦК України, просив додатково стягнути з ПрАТ «СК ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2 897,83 грн., які складаються з: пені за період з 18.02.2021р. по 09.09.2021р. в розмірі 1 728,49 грн.; 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 18.02.2021р. по 09.09.2021р. в розмірі 354,98 грн.; інфляційних збитків в порядку ст. 625 ЦК України за період з 18.02.2021р. по 09.09.2021р. в розмірі 814,36 грн. Здійснити розподіл судових витрат. Решту вимог залишив без змін.

Відповідач ПрАТ СК «ПЗУ Україна» позовні вимоги не визнав. Представник відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» Голошва Г.В. (діє на підставі довіреності від 22.07.2020р. а.с. 42) 20.09.2021р. надав відзив на позовну заяву (а.с. 108 110), в якому зазначив, що ПрАТ СК «ПЗУ Україна» переглянуте раніше прийняте рішення по справі, у відповідності до висновку експерта № 2412/20/20 виплачено ОСОБА_1 доплату страхового відшкодування в сумі 21 171,06 грн. Також страховик компенсував потерпілому витрати на проведення експертизи в сумі 4000,00 грн. Про прийняте рішення ПрАТ СК «ПЗУ Україна» повідомило позивача листом № 3090227 від 09.09.2021р. Таким чином, страховик в повному обсязі виконав зобов`язання за полісом ЕР.201188480 щодо відшкодування заподіяної шкоди власнику автомобіля VW н.з. НОМЕР_1 , завданої внаслідок ДТП, що сталася 30.10.2020р.

Крім того, представник відповідача заявив клопотання про залишення без розгляду уточненої позовної заяви у зв`язку із порушенням встановленого ч. 3 ст. 49 ЦПК України строку її подання, адже перше судове засідання було призначене на 16.09.2021р., а заява подана 15.09.2021р. (а.с. 121 123).

Також представник відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку із тим, що вони є не співмірними зі складністю справи (а.с. 127 129).

Представник позивача - адвокат Негробов О.В. надав 12.10.2021р. відповідь на відзив (а.с. 137 - 139), у якій просив закрити провадження в частині вимог до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі сплатою 10.09.2021р. його у добровільному поряду, однак просив здійснити розподіл судових витрат на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України, врахувавши компенсовані відповідачем 4000,00 за послуги експерта.

Представник позивача адвокат Негробов О.В. 29.11.2021р. надав через канцелярію суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, вимоги за позовом і уточненим позовом підтримав повністю, просив задовольнити, здійснити розподіл судових витрат (а.с. 148).

Представник відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 146 147), заяв про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідач ОСОБА_2 29.11.2021р. надав через канцелярію суду заяву, у якій також просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, правом на надання відзиву не скористався (а.с. 149).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на надання відзиву не скористався.

Суд, вивчивши позиції сторін, матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено, що 30.10.2020р. у м. Дніпрі на пров. Джинчарадзе відбулась ДТП за участю транспортного засобу Volkswagen Caddy, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 і транспортного засобу IVECO, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 53), забезпеченого полісом ОСЦПВ № 201188480 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», в результаті ДТП автомобілі зазнали механічних ушкоджень.

Учасники ДТП склали спільне повідомлення про ДТП у порядку п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого водій ОСОБА_2 визнав свою вину у вчинені ДТП (а.с. 15 16).

З метою компенсації спричинених збитків ОСОБА_1 19.11.2020р. звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с. 17).

З метою визначення розміру спричиненого матеріального збитку і суми страхового відшкодування ОСОБА_1 звернувся до судового експерта автотоварознавця Дроздова Ю.В.

25.11.2020р. за адресою м. Дніпро, вул. Старокозацька, 3 відбувся огляд транспортного засобу Volkswagen Caddy, р.н. НОМЕР_1 , у присутності власника транспортного засобу ОСОБА_1 , про що був складений протокол огляду КТЗ (а.с. 31 32). На огляд представник ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був запрошений заявою від 19.11.2020 р., яка отримана представником страховика (а.с. 18).

Висновком експерта автотоварознавця Дроздова Ю.В. № 2412/20/20 від 14.12.2020р. підтверджено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Caddy р.н. НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та вирахуванням ПДВ, яка склала 40 917,57 грн., розмір матеріального збитку склав 43 813, 25 грн. (а.с. 30)

За надані експертні послуги позивач сплатив 4 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 14.12.2020р. (а.с. 42).

Листом ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за № 0005939 ОСОБА_1 повідомлено про виплату страхового відшкодування лише в розмірі 19 746,51 грн. (а.с. 43).

Разом із тим, як свідчать обставини справи на момент розгляду справи ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на підставі наданого позивачем висновку експерта від 14.12.2020р. № 2412/20/20 сплатило ОСОБА_1 у повному обсязі страхове відшкодування в загальній сумі 40 917,57 грн., а також витрати на проведення експертизи, а всього 44 917,57 грн., що підтверджується квитанціями від 10.09.2021р. за № 00061601 та від 27.11.2020р. за № 00047786 (а.с. 114-115), про що повідомило позивача листом № 3090227 від 09.09.2021р. (а.с. 116).

Указані обставини сторонами не заперечуються, визнаються, а тому не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

У зв`язку із наведеним представник позивача - адвокат Негробов О.В. подав 13.09.2021р. заяву, якою зменшив (уточнив) вимоги про стягнення страхового відшкодування, а також просив прийняти уточнення позовних вимог, у яких просив стягнути зі страховика лише штрафні санкції (а.с. 87 84), а у відповіді на відзив просив закрити провадження по справі у зв`язку із відмовою від позову - в частині стягнення несплаченої частки страхового відшкодування в сумі 21 171,06 грн. та відшкодування страхових витрат в сумі 4 000,00 грн., проте просив, врахувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України, стягнути зі страховика понесені позивачем судові витрати пропорційно до пред`явлених позовних вимог (а.с. 136 139).

Як визначено п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своє ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Вивчивши заяву представника позивача про відмову від частини позовних вимог, думку представника страхової компанії та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне прийняти відмову позивача від позовних вимог до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» в сумі 21 171,06 грн., та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в даній частині позовних вимог, оскільки позивач, відповідно до положень ст.ст. 49, 255 ЦПК України відмовився від частини позовних вимог до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», підстави для неприйняття такої відмови судом не встановлені і відмова від частини позовних вимог не суперечить вимогам чинного законодавства і не порушує права сторін, наслідки відмови від позову позивачеві зрозумілі.

Разом із тим, стосовно поданої представником позивача 13.09.2021р. «позовної заяви (уточненої(», суд зазначає таке.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову; збільшення або зменшення розміру позовних вимог; об`єднання позовних вимог; зміну предмета або підстав позову.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 405/3360/17 у постанові від 01.11.2021р.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно із ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Однак, представник позивач подав заяву про зміну предмета позову пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (судове засідання було призначене на 16.09.2021р., а заява про зміну предмету позову надійшла 13.09.2021р. а.с. 87), на що й звертав увагу у своєму клопотанні відповідач, а тому відсутні підстави для прийняття даної «уточненої» позовної заяви до розгляду.

Відтак, суд розглядає лише вимоги позивача у первісній редакції від 12.04.2021р. про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди (а.с. 9).

Вирішуючи позовні вимоги у цій частині, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. у справі № 465/4287/15.

Жодним чином позивач не обґрунтував у позові вимоги про стягнення моральної шкоди із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказав лише, що ОСОБА_2 (водій, з вини якого пошкоджений транспортний засіб позивача) мав сприяти відшкодуванню збитків. Однак матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався до ОСОБА_2 із вимогами про відшкодування збитків. До того ж, указані збитки повністю мали відшкодовуватися за рахунок страховика. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц, зробила висновки, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вимоги позивача до власника транспортного засобу ОСОБА_3 не гуртуються на законі, оскільки означена особа не керувала транспортним засобом на момент ДТП.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно із ч. 4 ЦК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Зі змісту ч. 4 ст.1187 ЦК України вбачається, що особа неправомірно заволодіває транспортним засобом внаслідок недбалості (необережності) власника.

Допуском до керування транспортним засобом особи, яка не має права ним керувати, визнається усна чи письмова згода, розпорядження, вказівка власника, у володінні якого перебуває транспортний засіб.

Допуск до керування транспортним засобом особою, яка не має права ним керувати, відбувається через умисні дії власника транспортного засобу.

Аналіз положень ч. 2 ст. 1187 ЦК свідчить про те, що вказана норма застосовується у випадку заподіяння шкоди особою, яка володіє джерелом підвищеної небезпеки.

Разом з тим, матеріли справи не містять жодним доказів того, що допуск до керування транспортним засобом IVECO, р.н. НОМЕР_2 водія ОСОБА_2 стався через умисні дії необережність власника транспортного засобу ОСОБА_3 .

Законом також не передбачено солідарної відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки і особи, яка ним керувала.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з відповідачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Стосовно розподілу судових витрат у справі, суд зазначає таке.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч.ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 135 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Позивач заявив про закриття провадження на п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору), оскільки ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 10.09.2021р. сплатило на користь позивача решту частку страхового відшкодування у розмірі 21 171,06 грн., а також витрати на послуги експерта в сумі 4000,00 грн. (стягнення яких було предметом розгляду по справі).

Зазначена частка суми страхового відшкодування у розмірі 21 171,06 грн. а також витрати на послуги експерта в сумі 4000,00 грн., всього 25 171,06 грн. сплачені та надійшла на рахунок позивача 10.09.2021р. (а.с. 115), проте в повному обсязі ПрАТ «СК « ПЗУ Україна» розрахувалось з позивачем лише після відкриття судом провадження по даній справі (16.08.2021р. а.с. 83).

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З наданих представником позивача пояснень видно, що на цей час позивач не підтримує вимогу про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» несплаченої частки суми страхового відшкодування у розмірі 21 171,06 грн. у зв`язку із задоволенням цієї вимоги страховиком після пред`явлення позову, проте просить суд врахувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України та стягнути з ПрАТ «СК « ПЗУ Україна » понесені позивачем судові витрати пропорційно до пред`явлених вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 ЦК України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в Постанові від 06.03.2019р. у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких судових витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 15.04.2020р. у справі №199/3939/18-ц, від 09.06.2020р. у справі № 466/9758/16-ц, від 30.09.2020р. у справі № 379/1418/18.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачкою надано:

копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.12.2020р., копію додаткової угоди № 1 до договору про надання про надання правничої (правової) допомоги від 22.12.2020р., укладеної 22.12.2020р., копію акту приймання передачі виконаних робіт до договору про надання про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021р. (а.с. 71 73, 100), а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП 002072 від 12.03.2019р., ордер серії АЕ № 1054316 від 07.04.2021р., копію посвідчення адвоката від 12.03.2019р. (а.с. 73-75).

Згідно зі статтею 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. В свою чергу Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає суду право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

До таких висновків щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постановах від 19.02.2020р. у справі 755/9215/15-ц та від 16.04.2020р. у справі 727/4597/19.

На підтвердження судових витрати на оплату послуг адвоката представником позивача надані суду копії квитанцій від 22.11.2020р. на суму 3000,00 грн і від 01.09.2021р. на суму 7 000 грн. (а.с. 101).

За вищезазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення понесених ним судових витрат на оплату послуг адвоката.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не обґрунтовано у клопотанні, у чому саме полягає не співмірність витрат на правничу допомогу. Суд вважає, що сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи (кількість складених процесуальних документів заяву, позову, відповіді на відзив), кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договором про надання юридичних послуг та здійснення правового захисту (представництва).

Отже, обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково, то судові витрати слід розподілити пропорційно задоволеній частині позовних вимог наступним чином.

При подачі позову позивачем сплачені наступні судові витрати на загальну суму 14 908,00 грн. (судовий збір 908,00 грн. (а.с. 1), витрати по оплаті проведення експертизи 4000,00 грн. (а.с. 42) і судові витрати на правничу допомогу 10 000 грн. (а.с. 101).

При цьому, витрати по оплаті проведення експертизи 4000,00 грн. (а.с. 42) відповідач компенсував самостійно позивачеві.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено, то судові витрати із відповідачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не стягуються.

Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

При цьому, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судом встановлено, що фактично спір виник через неправомірні дії у тому числі і відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», що підтверджується і здійсненою ним страховою виплатою на користь позивача лише після його звернення з позовною заявою до суду та відкриття провадження у справі, а тому судові витрати по справі підлягають стягненню із даного відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, ціна позову становить 21 671,06 грн., з відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» заявлялось до стягнення 21 171,06 грн., що дорівнює 97,69 % від загального розміру позовних вимог

Позивачем сплачено судові витрати на загальну суму 14 908,00 грн., які підлягають частковій компенсації відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог.

Таким чином, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» має сплатити в рахунок компенсації судових витрат по справі позивачеві 14 563,62 грн. (14 908,00 грн. * 97,69 % / 100 % 14 563,62). Однак, з огляду на те, що відповідач вже сплатив на користь позивача 4000,00 грн., то з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 10 563,62 грн. (14 563,62 4000 = 10 563,62).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суддя,

ВИРІШИВ:

Прийняти від позивача ОСОБА_1 відмову від позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування в сумі 21 171,06 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 563,62 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 09 грудня 2021 року.

Суддя О.С. Наумова