Справа № 215/6288/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого, судді - Коноваленко М.І.

за участю секретаря - Таран О.В.

розглянувши в порядку ч.2ст.247ЦПК України, без фіксування судового процессу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2021 року позивач звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення 2528,87 грн. в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільненні, 61140,84 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 06.06.2009 р. по 06.06.2011 р., 10 000 грн. моральної шкоди, спричиненої непроведенням повного розрахунку.

В обґрунтування зазначає, що він працював на підприємстві у відповідача більше 16 років: з 23.07.1971 р. по 29.03.1972 р., з 04.06.1972р. по 18.04.1975р., з 17.02.1997р. по 05.06.2009р. за професіями електрослюсаря на збагачувальній фабриці, електромонтажником по ремонту електрообладнання та слюсарем черговим з ремонту устаткування. 05.06.2009 р. був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. В цьому році він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургіййного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 16 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням.

Ухвалою від 27.09.2021 року у справі відкрито провадження і призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

01.11.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу, в тексті якого представник відповідача просить відмовити в позові. Зазначає, що Колективним договором, який був чинний 2007-2008 роки (продовжував діяти і в 2009 році), а чинність Галузевої угоди ГМК на 2007-2008 роки продовжувалась і в 2009 році, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати працівника, який досяг пенсійного віку (жінки від 55 років, чоловіки від 60 років). Умови та порядок виплати одноразової допомоги працівникам комбінату при виході на пенсію були визначені у п.7.5 колдоговору (внесено зміни Спільною постановою генерального директора та профспілкових комітетів від 02.01.2009 №2/100). Зазначає, що загальний стаж робрти позивача на комбінаті складає 16 років 11 місяців 16 днів, а безперервний - 12 років 3 місяці 16 днів. Оскільки на момент звільнення безперервний стаж роботи позивача складав менше 15 років, у червні 2009 року йому була виплачена одноразова допомога у розмірі 2821,73грн., що відповідає розміру однієї середньомісячної зарплати позивача на момент звільнення. У разі визнання судом недоплати позивачу одноразової допомоги, відповідач вважає, що сума середнього заробітку не може перевищувати 30 000грн.. з урахуванням принципу співмірності між розміром недоплати одноразової допомоги та розміром середньго заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні. Представник відповідача звертає увагу, що дана виплата не належить до категорії заробітної плати. Позивач повинен був звернутись з вимогою про відшкдуваня моральної шкоди у тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, однак звернувся із пропуском такого строку більш ніж на 10 років та не просив про його поновлення. Також представник відповідача вважає, що підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні (а.с.25-39).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів судом встановлені такі обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 з 23.07.1971 р. по 29.03.1972 р., з 04.06.1972р. по 18.04.1975р., з 17.02.1997р. по 05.06.2009р. працювала на «Північному гірничо-збагачувальному комбінаті», правонаступником якого є відповідач, за професіями електрослюсаря на збагачувальній фабриці, електромонтажником по ремонту електрообладнання та слюсарем черговим з ремонту устаткування, що підтверджується записами №№4-5,8-10,14-22 у його трудовій книжці. 05.06.2009 р. позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.8-13).

У червні 2009 року ОСОБА_1 виплачено одноразову допомогу в сумі 2821,73грн., що підтверджується копією табуляграми (а.с.14).

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 484 від 05.08.2021 року, за період з квітня 2009 року по травень 2009 року середньогодинна заробітна плата позивача становила 17,26 грн., а середньомісячна - 2675,30 грн. (а.с.15).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, чинність якої продовжувалась і в 2009 році, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати працівника, від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати ( а.с.16-17).

Водночас, згідно з п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових організацій ПАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіка - 60 років), та розмір такої виплати залежить від безперервного стажу роботи на підприємстві: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати працівника, від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати - а.с.29-31.

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно зі ст. 97 Кодексу законів про працю України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до безперервного стажу особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення безперервності цього стажу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше 16 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію .

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (зі змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної середньої заробітної плати, а саме в сумі 5350,60грн.. Так як позивачу при звільненні була виплачена одноразова допомога в сумі 2821,73грн., то з відповідача на користь позивача слід стягнути недоплачену суму вихідної допомоги в розмірі 2528,87грн.

Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Відповідно до розділів ІІ, ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В застосування зазначених норм в бюджеті закладені основні соціальні показники, на основі яких розраховуються розміри соціальних гарантій: мінімальна заробітна плата та прожиткові мінімуми.

Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 06.06.2009 р. по 06.06.2011 р., тобто за 492 робочі дні, у розмірі 61140,84 грн.

Позивач звільнився з підприємства 05.06.2009 р., в суд звернувся з позовом про належних йому при звільненні виплат тільки 23.09.2021 р. Позивач не обгрунтував з чим була пов`язана тривалість такого періоду. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є більш ніж в 15 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, суд вважає, що буде справедливим розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем визначити 20000,00 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом до спірних правовідносин.

Щодо моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Однак, позивач в позовній заяві не достатньо обґрунтував характер, тривалість та обсяг заподіяних моральних страждань, тому суд позбавлений можливості правильно оцінити розмір відшкодування моральної шкоди.

Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися в суд з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися в суд з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника в суд з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, згідно зі ст.2 Закону України «Про оплау праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Також відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ПрАТ«Півн.ГЗК» підлягає стягненню на користь позивача судовий збіру сумі 908 грн.

На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.4,12,23,76-83,141,258,259,263,264,265,268,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ: 079, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 2528 (дві тисячі п`ятсот двадцять вісім) грн. 87 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ: 079, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ: 079, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 908 грн..

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 08.12.2021 року.

СУДДЯ: