ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________
Провадження №2/756/2205/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Диби О.В.

за участю секретаря П`яла Ю.Б.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Панченко О.В.,

представника відповідача адвоката Жуковської Т.Р.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що рішенням Керченського міського суду АР Крим від 01.04.2013 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 04.03.2013 і до досягнення дитиною повноліття.

Після розірвання шлюбу дитина зареєстрована разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає разом з позивачем за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Здійснити реєстрацію місця проживання за фактичним місцем проживання позивач не має змоги з підстав того, що відповідач, як батько малолітньої дитини, не надає згоду на реєстрацію, посвідчену належним чином.

Крім того, посилалась на те, що розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації№566 від 08.11.2013 відповідачу було визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, та дозволено спілкуватись із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключно у присутності матері.

Проте, зазначила, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та встановлення часу спілкування з онуком. В ході розгляду вказаної справи 19.09.2019 Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією було надано висновок, яким визначено способи участі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вихованні онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері. Враховуючи ту обставину, що відповідач є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то під час зустрічей бабусі та дідуся з дитиною без нагляду матері він може безперешкодно забрати дитину та вивезти до АР Крим, де наразі постійно проживає. Таким чином, вважає, що є реальна необхідність у визначенні місця проживання дитини.

Враховуючи викладене, просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою фактичного місця проживання дитини: АДРЕСА_2 , а також стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2020 у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ухвали суду від 07.06.2021, занесеної до протоколу судового засідання в порядку, визначеному п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Панченко О.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Щодо задоволення вимоги про стягнення з відповідача судових витрат позивач не наполягала та просила в цій частини вимоги не задовольняти.

Представник відповідача - адвокат Жуковська Т.Р. проти задоволення позовних вимог заперечувала. Надала на адресу суду відзив, у якому вказала, що спір відносно місця проживання дитини між сторонами відсутній, натомість між позивачем та відповідачем існує домовленість щодо проживання сина з матір`ю, яку відповідач підтверджує. З підстав того, що позивачем не доведено порушення відповідачем її прав, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. Надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення з урахуванням прав та інтересів дитини, а також врахувати висновок про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11.12.2009 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції АР Крим, актовий запис №1027.

Від зареєстрованого шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 01.10.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис №967 (а.с. 20).

Рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 01.04.2013 №107/715/13-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.03.2013 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 89-91).

Згідно витягу з Розпорядження Оболонської РДА №566 від 08.11.2013 ОСОБА_2 визначено способи участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в наступному порядку: спілкуватися з сином кожної першої та третьої суботи з 10:00 год. до 13:00 год. та кожної першої та третьої неділі з 15:00 год. до 18:00 год. в присутності матері (а.с. 25).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 28.02.2018 Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві позивачу змінено прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_7 » (а.с. 19).

Позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02.09.2016, посвідченимприватним нотаріусом КМНО Мельник Л.С. та зареєстрованим у реєстрі за №1072 (а.с. 35-36).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2018 за №756/3508/18 ОСОБА_9 надано дозвіл на виїзд за межі України її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд до Японії та країн Євросоюзу, а також до тимчасово окупованої території АР Крим у період з 01 вересня по 01 листопада 2018 року, та з 01 червня по 31 серпня кожного поточного року до досягнення ОСОБА_3 14-річного віку у супроводі матері ОСОБА_9 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з обов`язковим поверненням дитини до України (а.с. 37-40).

За довідкою від 10.03.2020 №4-д, виданою Муніципальним закладом вищої освіти «Київська академія мистецтв» Київська дитяча академія мистецтв ім. М.І. Чемберджі, дитина ОСОБА_3 навчається у закладі з 2017 року за напрямом «театральне мистецтво». Йому притаманні активність позиції, висока мотивація досягнень, потреба у життєвих благах, прагнення до домінуючої позиції, безпосередність та розкутість поведінки, достатньо висока самооцінка, потреба у самореалізації, риси стенічності та мужності. Стосовно умов сімейного виховання, можна засвідчити достатньо комфортний у психологічному плані стиль взаємодії, особливо з матір`ю. Про біологічного батька пам`ятає, однак відмічено високу ситуативну тривожність і страх перед батьком (а.с. 52).

Згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації №104-3797 від 19.05.2021Оболонська районнау м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 184-185).

Із пояснень відповідача убачається, що між сторонами не існує спору з приводу визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за домовленістю дитина проживає разом із матір`ю.

Відповідач надає кошти на утримання дитини, добровільно сплачуючи аліменти. Вказані обставини підтверджуються квитанціями, що містяться у матеріалах справи (а.с. 94-123).

Крім того, ОСОБА_2 надав свою згоду на зняття з постійного місця проживання свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з адреси: АДРЕСА_1 , та на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 разом з його матір`ю - ОСОБА_9 , що підтверджується заявою від 03.02.2021, посвідченою приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської обл. Поліщук С.О. (а.с. 168).

Із Довідок про реєстрацію місця проживання особи від 13.05.2021 за №59679961 та №59680556 позивач ОСОБА_9 та Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.05.2021 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 188, 189).

Таким чином, відповідач вважає, до надані позивачем докази не свідчать про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини. Наполягає на тому, що з 2013 року та на даний час спір між позивачем та відповідачем відсутній, тому і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Надання органом опіки та піклування висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір.

Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд доходить висновку, що закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю між сторонами спору перешкоджатиме доступу до суду.

Подібні висновки закріплено у постановах Верховного Судувід 10.04.2019 у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13.05.2020 у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20), від 09.09.2020 у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20).

Так, згідно із ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У ч. 1 та 2 ст. 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 за №487/2001/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам.

Виходячи із обставин справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що позивач не чинить батькові ОСОБА_2 будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із сином, а також його вихованні.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку сина, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Визначаючи місце проживання дитини, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

Однак, слід враховувати, що сімейне законодавство під місцем проживання дитини визначає не конкретну адресу з вказівкою населеного пункту, вулиці, будинку, а саме особу, з якою має проживати дитина.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_1 .

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований: АДРЕСА_4 , проживає: АДРЕСА_5 ), третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, 2-Д, код ЄДРПОУ невідомо) про визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 06.12.2021.

Суддя: О.В. Диба