КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/886/20
Провадження № 2/534/101/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю секретаря судового засідання Телевної М.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , представника органу опіки та піклування Малохатько М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати укладений з ОСОБА_3 шлюб, визнати місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 9000 грн, щомісячно починаючи стягнення з 07.07.2020 року і до повноліття дитини.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через відсутність взаєморозуміння подружжя не підтримують сімейних стосунків, спільним побутом не пов`язані. Подальше перебування у шлюбі та примирення між ними неможливе, спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. Після припинення шлюбу позивач має намір проживати окремо від відповідача, проте згоди щодо того, з ким буде проживати неповнолітня дитина між сторонами не досягнуто. Дитина проживає разом із нею, його вихованням і утриманням займається позивач. Враховуючи що батьки повинні утримувати неповнолітніх дітей, а відповідач займається підприємницькою діяльністю та має мінливий дохід від 100 000 грн до 300 000 грн щомісячно, має нерухоме майно, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі розмірі 9000 грн., щомісячно починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини.

Ухвалою суду від 31.07.2020 позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання (а.с.32).

Ухвалою суду від 04.12.2020 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві та зауважили, що заявляючи вимогу щодо визначення місця проживання дитини позивач має на меті забезпечення визначеності в питаннях навчання, медичного та соціального обслуговування дитини її позашкільного навчання та розвитку, що в тій чи іншій мірі залежить від місця її проживання. Як пояснив представник позивача, між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання чина ОСОБА_5 разом з матір`ю, оскільки відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, щодо місця проживання дитини та заперечує щодо її задоволення. На думку представника позивача, відповідач ставить власні інтереси, як батька дитини, вище самої дитини, що суперечить міжнародним нормам права. Вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_4 позов визнали частково, позивач зазначив, що на розірвання шлюбу згідний, щодо визначенння місця проживання дитини зазначив, що між ними досягнута згода з ким буде проживати син ОСОБА_5 , тобто з матір`ю за місцем її проживання, при цьому вважає, що задовольнивши вимогу позивача, в цій частині буде порушено його право, як батька, що полягає в усуненні можливості контролю ним, в інтересах дитини, в частині мети і строку переміщення її за межі України, зміни місця проживання. Позов в частині стягнення аліментів визнав частково у розмірі 4000 грн., посилаючись на те, що має мінливий заробіток і має можливість сплачувати аліменти саме в такій сумі.

Представником органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області в судовому засіданні було підтримано висновок щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю у зв`язку із відсутності спору між батьками.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, думку представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо розірвання шлюбу, суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27.03.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом № 63, прізвище при реєстрації шлюбу позивача було змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 » (а.с.14). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.15).

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

На час розгляду справи судом бажання позивача розірвати шлюб не змінилося. Відповідач на розірвання шлюбу погодився, не заперечував проти задоволення позову. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди сторін перебувати у шлюбі один з одним.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі. Тому збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя.

За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи положення ст.112 СК України, суд вважає позов ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення.

Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо визнання місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , суд вважає позов в цій частині обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій також зареєстровані ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.с.16).

Відповідно до договору дарування від 23.11.2007 ОСОБА_14 безоплатно передала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ) (а.с.18).

Згідно довідки про доходи позивач ОСОБА_1 працює на ПрАТ «Полтавський ГЗК» та отримує стабільну заробітну плату, яка за період з січня по травень 2020 року складає 55827,16 грн (а.с. 17).

З письмового висновку виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області № 03-26/22754 від 25.09.2020 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2011 року народження, вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини ретельно проаналізувавши умови, що можуть впливати на виховання дитини, враховуючи її вік, стан здоров`я, вивчивши рід діяльності батьків, їх ставлення до виконання батьківських обов`язків, перевіривши житлово-побутові умови проживання батьків, розглянувши зібрані матеріали та заслухавши пояснення матері та батька, прийшла до висновку щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2011 року народження, разом із матір`ю із-за відсутності спору між батьками (а.с.39-41).

Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного.

Діюче законодавство спрямоване на захист прав батьків щодо контакту зі своїми дітьми, однак керівним у вирішенні спорів з даного питання визначає найвищий інтерес самої дитини.

Так, Сімейний кодекс закріпив, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Також, СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Вимогами ст.ст. 7, 141,155 СК України встановлено, що дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 4 Конвенціі про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20.09.2006, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним і такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Положеннями принципу статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У цьому контексті суд вказує, що фактично відповідачем визнано вимогу про визначення місця проживання дитини, оскільки судом не встановлено жодних перепон котрі міг би чинити відповідач стосовно спільного проживання позивача з їх малолітньою дитиною. Разом з тим не визнання у судовому засіданні цієї вимоги з формальних причин, таких як можливого утиску прав відповідача судом до уваги не приймаються з урахуванням їх безпідставності.

Суд наголошує, що за відсутності рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини, зокрема з позивачем, оскільки інших позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини у цьому цивільному провадженні не розглядалося, виникне правова невизначеність у контексті приписів ч.4 ст.29 ЦК України за якими місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, зокрема є місце проживання одного з її батьків, з ким вона проживає.

Також на думку суду формальне не визнання відповідачем позову за цією позовною вимогою не узгоджується з алгоритмом дій останнього, зокрема можливістю подати зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Але, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У судовому засіданні встановлено, що позивач має сприятливі житлові умови для її проживання з сином.

Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання, що у даному випадку пріоритети повинні надаватися як найкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Дитина разом на час розгляду справи проживає разом з позивачем. Дитина перебуває на утриманні позивача, вона займається його розумовим, фізичним, духовним розвитком, оскільки дитина має незадовільний стан здоров`я, що підтверджується наданою позивачем випискою лікаря офтальмолога від 02.07.2020 (а.с.19), відповідно до якої ОСОБА_5 потребує апаратне лікування зору по 2 рази на рік.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, що кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

У контексті вказаного суд наголошує що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України).

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, виходячи з принципу рівності суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, наявність будь-яких інших утриманців.

Оскільки відповідач є особою працездатного віку, є фізичною особою підприємцем, отримує постійний, але мінливий дохід, його майновий стан свідчить про можливість утримання дитини, однак враховуючи, що суду не було надано доказів щодо заробітку відповідача і будь-яких клопотань щодо витребування таких доказів позивачем не заявлялось,суд приходить до висновку про те, що стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн., щомісяця, буде справедливим по відношенню до сторін та їх дитини та на даному етапі забезпечить дитині з боку відповідача належне утримання, а також не погіршить матеріальне становище відповідача, який в судовому засіданні вимоги в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі визнав в розмірі 4000 грн.

Суд наголошує, що за змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, та відповідач, як на підставу своїх заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 259, 263, 264 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 27 березня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис номер 63, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - розірвати.

Прізвище позивачу після розірвання шлюбу залишити « ОСОБА_1 ».

Визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягти з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн., щомісячно, починаючи з 07.07.2020 до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в межах стягнення платежів за один місяць.

Стягти з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Стягти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відомості, що не оголошуються

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_3 , . ІНФОРМАЦІЯ_4 адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Т.О.Куц

Повний текст рішення виготовлено 28.01.2021