ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ковалевської Л.М.,

за участю секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою),-

встановив:

30.08.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою), мотивуючи вимоги тим, що 04 липня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, за якою позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі $ 113 000,00 (сто тринадцять тисяч доларів США), що станом на день звернення з даною позовною заявою є еквівалентом 2 843 080,00 грн. за офіційним курсом НБУ. У відповідності до вищевказаної розписки, дані кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути не пізніше ніж у строк до 24.07.2018 року. Однак, станом на дату звернення з даною позовною заявою, 28.08.2019 року, відповідач ОСОБА_2 жодним чином не проінформував позивача про дату повернення грошових коштів, які є власністю позивача, позику не повернув. Зважаючи, що відповідач ОСОБА_2 ігнорує вимоги позивача стосовно повернення боргу, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Окрім того, позивачеві стало відомо, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 09.12.1995 року по сьогоднішній час, тому, враховуючи положення ст. 65 СК України, укладення відповідачем ОСОБА_2 договору позики створило обов`язки щодо його виконання і для відповідача ОСОБА_3 .

На підставі викладеного просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 04.07.2018 року в розмірі 2 843 080, 00 грн. (два мільйони вісімсот сорок три тисячі вісімдесят грн. 00 коп.), а також понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 04.10.2019 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою) та заяву про забезпечення позову передано на розгляд Печерському районному суду м. Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернути заявнику.

Ухвалою від 10.01.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, але 24.01.2020 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява з пакетом документів та виконано вимог ухвали.

12 лютого 2020 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

10.03.2020 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що із позовними вимогами, які заявлені не погоджується в повному обсязі, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, позовна заява ОСОБА_1 подана без додержання вимог, викладених у статтях 175,177 ЦПК України. Також зазначила, що якщо припустити, що зазначена розписка складалась, то з її копії, яка додана до позовної заяви від 04.07.2018 року вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто певної домовленості і в наслідок чого у позичальника виникли боргові зобов`язання. Будь-якої згоди на укладання ОСОБА_2 договору позики, ОСОБА_3 не надавала, про існування грошових коштів у сумі 113 000 доларів США вона не знала. За текстом самої розписки не вбачається на які цілі отримано грошові кошти. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно було укладено шлюб 09 грудня 1995 року, з 1995 року по 2014 рік вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, з 2012 року до 2014 року ОСОБА_3 проживала разом з чоловіком та працювала у м. Києві, з квітня 2014 року, шлюбні відносини між мною та ОСОБА_2 припинились, вони перестали проживати однією родиною. На підтвердження вище викладеного, зазначила наступні відомості, які підтверджуються відповідними документами. А саме, з 03 січня 2012 року ОСОБА_3 була призначена на посаду заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області - начальником відділу у сфері внутрішньої торгівлі. 04 квітня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами трудової книжки. З цього періоду ОСОБА_3 переїхала проживати у місто Маріуполь, фактично перестала підтримувати будь-які зв`язки з ОСОБА_2 , вони не вели спільного господарства, мали різні бюджети, перебували на значній відстані один від одного та майже не спілкувались. Факт проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 за період з 2015 року по теперішній час підтверджується Актами про фактичне проживання, виданими Головою Комітету Самоорганізації населення «БУДІВЕЛЬНИК» та довідкою ОСББ «Бахмутська 122». Відповідно вказаних документів зазначено, що з 2015 року по теперішній час ОСОБА_3 проживає одна за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки про наявність розписки ОСОБА_3 не знала та знати не могла, а також враховуючи, що фактично сімейні стосунки зі ОСОБА_2 припинені ще у 2015 році, позовні вимоги щодо неї є незаконними та не обґрунтованими. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Заявляючи вимоги щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків відповідачів щодо повернення боргу за договором позики позивач повинен був довести, що позичені кошти були використані в інтересах сім`ї відповідачів. Належних та допустимих доказів на підтвердження використання грошових коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано, та й не могло бути наданими, оскільки фактично шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинені з 2015 року. На підставі викладеного, просила в задоволені позову відмовити.

Ухвалами суду від 11.03.2020 року, 30.03.2020 року, 04.05.2020 року, 10.06.2020 року, 28.07.2020 року, 27.08.2020 року, 11.09.2020 року, 23.09.2020 року, 02.10.2020 року, 02.12.2020 року, 17.12.2020 року, 12.01.2021 року, 02.02.2021 року за клопотанням відповідача-2 призначено проводити розгляд справи в режимі відео конференції з Жовтневим районним судом м. Маріуполь.

09.04.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вказані позовні вимоги є безпідставними, оскільки за змістом розписки від 04.07.2018 року, що міститься в матеріалах справи ОСОБА_2 нібито отримав грошові кошти у розмірі 113 00,00 США від ОСОБА_1 та зобов`язується повернути ці кошти в строк до 24.07.2018 року. Зазначена розписка нібито підписана ОСОБА_5 та зазначена дата складення - 04.07.2018 року. Однак, звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 кошти в борг, які зазначені в розписці не отримував та про наявність даної розписки дізнався лише при подачі позивачем позову до суду. Крім того, текст даної розписки набраний на комп`ютері, підпис в розписці виконаний не відповідачем ОСОБА_2 , а іншою особою. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не отримував від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 113 000 доларів США, не підписував жодних боргових розписок, за такого відсутній обов`язок відповідача ОСОБА_2 повернути грошові кошти позивачеві. Крім того, позивач, посилаючись на ст. 65, 70 СК України, ст. 540, 541 ЦК України частину боргу просить стягнути з дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Вказані позовні вимоги є безпідставними, виходячи з наступного. Так, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 09.12.1995 року було укладено шлюб. З 1995 року по 2014 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. З 2012 року по 2014 рік ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_2 , але з квітня 2014 року шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинилися, останні перестали проживати однією родиною. ОСОБА_3 з квітня 2014 року фактично перестала підтримувати зв`язки із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхала у АДРЕСА_1 . Оскільки, відповідач ОСОБА_2 спірний договір позики з позивачем не укладав, то відповідно і письмової згоди на укладення договору позики відповідачка ОСОБА_3 не надавала. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що відповідач ОСОБА_2 взагалі отримав за договором позики грошові кошти, зокрема і не надано доказів, що нібито отримані грошові кошти використано на потреби сім`ї, а тому підстави покладення обов`язку на подружжя за нібито укладеним договором позики відсутні. Позивачем не доведено факту отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 113 000 доларів США, а також не підтверджено жодним доказом посилання на те, що ці грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Тому на підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 22 червня 2020 року, за клопотанням представника відповідача - 1 адвоката Калитаєва В.В., по справі призначено почеркознавчу експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

28 липня 2020 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Крім того, відповідач ОСОБА_2 про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про його виклик до суду.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 04 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 113 000,00 тисяч дол. США. Кошти зобов`язався повернути до 24 липня 2018 року /т. 1 а.с.6/.

В судовому засіданні було оглянуто оригінал розписки.

Як встановлено судом, 07 липня 2018 року ОСОБА_2 складалася боргова розписка, яка була самостійним правочином.

Представник відповідача заперечував проти існування вказаних грошових зобов`язань, оскільки відповідач ОСОБА_2 кошти в борг, які зазначені в розписці не отримував та про наявність даної розписки дізнався лише при подачі позивачем позову до суду. Крім того зазначав, що текст даної розписки набраний на комп`ютері, підпис в розписці виконаний не відповідачем ОСОБА_2 , а іншою особою.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 22.06.2020 року за клопотанням відповідача - 1 ОСОБА_2 була призначена по справі почеркознавча експертиза.

В судовому засіданні у відповідача ОСОБА_2 було відібрані умовно вільні зразки підпису ОСОБА_2 , проте клопотання експерта в іншій частині відповідачем ОСОБА_2 виконано не було.

Згідно повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, які надійшли від КНДЕКЦ від 18.08.2020 року вбачається, що експертом було направлено клопотання, у якому запросив надати: «оригінал розписки від 04.07.2018; вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , за можливістю наближені за часом виконання до досліджуваного документа, не менше як на 15 документах; умовно-вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , за можливістю наближені за часом виконання до досліджуваного документа, не менше як на 15 документах; експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , не менше як на 15 документах /т. 2 а.с.165/.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 до суду жодного разу в судові засідання не з`являвся, причин неявки не повідомляв.

Зазначені обставини, на думку суду, свідчать про свідоме ухилення відповідача - 1 від подання експертам необхідних матеріалів, документів, що унеможливило проведення призначеної за його клопотанням, почеркознавчої експертизи.

Статтею 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, з урахуванням викладеного, суд, надаючи оцінку даним обставинам, дійшов висновку, що оскільки відповідач - 1 ОСОБА_2 не надав експертам необхідних матеріалів, фактично ухилився від участі в експертизі, визнає факт отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 грошових коштів в зазначеній сумі, що підтверджено його підписом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В даному випадку, розписка від 04.07.2018 є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, а саме містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів в сумі 113 000дол США, містить зобов`язанням їх повернення ОСОБА_2 та містить дату отримання коштів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не ставив питання про визнання зазначеного договору недійсними чи розірвання такого договору, суд вважає, що наведені представником відповідача-адвокатом Калитаєвим В.В. доводи не можуть бути підставами для ігнорування важливих доказів укладення договору позики та отримання боржником по ній відповідної суми грошей.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору.

Як вбачається з текстів розписок, позичальником надані відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання ОСОБА_1 виконав в повному обсязі.

За ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Крім цього, відповідачем - 1 ОСОБА_2 на підтвердження своїх заперечень проти позову, не надано суду боргового документу чи розписки про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково.

Так як у боржника відповідача ОСОБА_2 відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково і такий документ знаходиться у позивача ОСОБА_1 (оригінал був наданий його представником та оглянутий в судовому засіданні) то суд вважає, що відповідачем-1 зобов`язання за договором не виконані.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача - 1 ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 04.07.2018 є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог до відповідача - 2 ОСОБА_3 , то суд встановив наступні обставини.

07 липня 2018 року ОСОБА_2 складалася боргова розписка, яка була самостійним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено 09 грудня 1995 року (а.с.19 т.2).

Відповідач - 2 ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, долучила до матеріалів відзиву акти про її фактичне місце проживання з 2015 по 2017 роки в м. Маріуполь Донецької області та зазначила у відзиві, що з 1995 року по 2014 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.

Відповідач - 2 зазначила, що 2012 року по 2014 рік ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_2 , але з квітня 2014 року шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинилися, останні перестали проживати однією родиною. ОСОБА_3 з квітня 2014 року фактично перестала підтримувати зв`язки із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхала у АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідач - 2 вважає, що оскільки, відповідач ОСОБА_2 спірний договір позики з позивачем не укладав, то відповідно і письмової згоди на укладення договору позики відповідачка ОСОБА_3 не надавала.

На час укладання договору позики, 04.07.2018 і на даний час відповідачі по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Одночасно за частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідачем - 2 не надано суду доказів про звернення її до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Крім цього, відповідачем - 2 також не надано доказів на спростування факту використання отримання грошових коштів її чоловіком ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тож, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

При цьому, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог до відповідача - 2, а тому відповідач ОСОБА_3 , як дружина боржника, має солідарне зобов`язання по даному позову.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є доведеними в повному обсязі та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав звільнення від доказування, визначених ст. 82 ЦПК України судом не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно необхідно стягнути судовий збір в розмірі 9605,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 133, 141, 258-265 ЦПК України, ст. 60,65 СК України, ст. ст. 15, 16, 202, 207, 524, 533, 545, 1046-1047, 1049-1050 ЦК України, Правова позиція Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою) задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , заборгованість за договором позики від 04 липня 2018 року в розмірі 2 843 080,00 грн. (два мільйони вісімсот сорок три тисячі вісімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , судові витрати в розмірі 9 605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 12.02.2021.

Суддя Л.М.Ковалевська