Справа № 487/4457/18
Провадження № 2/487/27/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання Лунгол (Попович) А.Г., Гладкої К.М., Каламурзи О.В., Дорош В.В., ОСОБА_1 , Драчинської О.В., представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом:

ОСОБА_4

до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Обслуговуючий кооператив «Леваневець»

про визнання права власності,

та за зустрічним позовом:

ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6

до ОСОБА_4 ,

Треті особи: ОСОБА_8 , законним представником якої є ОСОБА_7 , Обслуговуючий кооператив «Леваневець»

про усунення перешкод в користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

10.07.2018 ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Леваневець», в якій просив встановити факт правомірного перероблення позивачем гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на перероблену річ, а саме гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що 08.08.2007 його троюрідний брат ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу придбав у власність гараж АДРЕСА_2 загальною площею 29,7 кв.м. з кам`яним підвалом площею 6,9 кв.м., загальною вартістю 26609 грн. У 2014 році ОСОБА_9 передав позивачу вказаний гараж у повне володіння та користування. В подальшому, зі згоди брата, позивач перебудував гараж, збільшивши його площу та добудувавши другий поверх. 27.09.2014 позивача було прийнято до членів обслуговуючого кооперативу «Леваневець». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. За його життя реєстрації зміни площі гаражу здійснено не було. Посилаючись на положення статей 328, 331, 332, 392 ЦК України та копії квитанцій про закупівлі будівельних матеріалів, технічного паспорту, позивач стверджує, що ним було створено новий об`єкт нерухомості, а факт правомірного переобладнання гаражу та згоди померлого брата можуть підтвердити свідки, в зв`язку з чим, просив встановити факт правомірного перероблення вищезазначеного гаражу та визнати за ним право власності на нього.

Ухвалою суду від 11.07.2018 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання ухвали суду позивачем 16.07.2018 подано уточнено позовну заяву, в якій позивач посилаючись на ті ж обставини, які зазначені у первісній позовній заяві, додатково зазначає, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є спадкоємцями ОСОБА_9 , а відповідач ОСОБА_9 є колишньою дружиною ОСОБА_9 , з якою останній перебував у шлюбі на момент придбання спірного гаражу та за якою рішенням суду від 30.11.2017 було визнано право власності на Ѕ частку спірного гаражу. Також зазначає, що до переробки гараж складався: з гаражу літ.А загальною площею 29,7 кв.м та підвалу літ.Апд загальною площею 6,9 кв.м, інвентаризаційною вартістю 14741, 00 грн., а внаслідок створення позивачем нової речі гараж має наступні технічні та вартісні показники: гараж літ.А-2 загальною площею 81,4 кв.м; підвал літ Апд загальною площею 6,90 кв.м; інвентаризаційна вартість 186265 грн. Посилаючись на викладені обставини в уточнені позовній заяві позивач просить визнати за ним право власності на гараж № НОМЕР_1 (літ.А-2 загальною площею 81,4 м2; підвал літ Апд загальною площею 6,90 м2 ) по АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 16.07.2018 відкрито провадженні у справі, призначено підготовче судове засідання.

17.07.2018 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та постановлено ухвалу про накладення арешту на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 .

07.08.2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_7 , яка діє як законний представник в інтересах ОСОБА_8 , в якій зазначено про невизнання позовних вимог ОСОБА_4 з посиланням на їх незаконність та необґрунтованість та клопотання про розгляд справи за її відсутності та за відсутності ОСОБА_8

08.08.2018 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_9 , яка також діє в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_8 , законним представником якої є ОСОБА_7 , Обслуговуючий кооператив «Леваневець» про усунення перешкод в користуванні гаражем АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні вказаним гаражем та надання комплекту ключів від гаражу. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , який був колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_6 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.11.2017 за ОСОБА_9 визнано право власності на Ѕ частку гаражу АДРЕСА_2 , як на майно, яке було набуте під час шлюбу. Після смерті ОСОБА_9 вона в інтересах доньки ОСОБА_6 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Наразі ОСОБА_6 прийняла спадщину у вигляді ј частини гаражу АДРЕСА_2 . Ще ј частину вказаного гаражу прийняла у спадщину друга дочка померлого ОСОБА_8 . Посилаючись на те, що ОСОБА_4 до теперішнього часу користується вказаним гаражем, здійснює ним перешкоди у користуванні гаражем, відмовляється допустити їх у гараж та надати ключі від нього, просили задовольнити зустрічний позов.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_4 просять відмовити, оскільки надані позивачем за первісним позовом документи (декларація про початок будівельних робіт, декларація про готовність об`єкту до експлуатації) свідчать про те, що будівництво було здійснено в листопаді 2016 року, вже після смерті власника гаражу ОСОБА_9 , а тому не могло бути здійснено за згодою власника.

Також у зустрічній позовній зазначається про те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.05.2018 ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову, який ґрунтувався на аналогічних обставинах та мав той самий предмет, що є підставою для закриття провадженні у справі.

Ухвалою суду від 09.08.2018 зустрічна позовна заява ОСОБА_9 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_8 , Обслуговуючий кооператив «Леваневець» про усунення перешкод в користуванні майном, прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадженні з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , яка діє від свого іменем та від імені своєї доньки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє від імені своєї доньки ОСОБА_8 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Леваневців» про визнання права власності.

25.10.2018 до суду від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_9 , ОСОБА_6 в якому зазначено про необґрунтованість доводів ОСОБА_9 ОСОБА_6 щодо закриття провадження у справі, оскільки у справі 487/6920/16-ц розглядався спір між іншими сторонами.

Щодо аргументів позивача за зустрічним позовом відносно періоду здійснення будівельних робіт звернуто увагу на те, що відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 30.07.2007 спірний гараж перебував в не переробленому стані та мав технічні показники: площа підвалу 6,9 кв.м та першого поверху 29,7 кв.м, загальна площа 36,6 кв.м, а відповідно до технічного паспорту станом на 05.09.2016 спірний гараж перебував у переробленому стані та мав технічні показники : площа підвалу 6,9 кв.м, першого поверху 41,6 кв.м, другого поверху 39,8 кв.м, загальна площа 88,3 кв.м, що свідчить про переробку гаражу в проміжок часу між 30.07.2007 та 05.09.2016. Крім того, період здійснення будівельних робіт буде підтверджений в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Вимоги за зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні майном вважає не підлягаючими задоволенню, оскільки майно, яке перебувало у власності ОСОБА_9 та ОСОБА_6 припинило своє існування внаслідок переробки, та їх права не можуть бути порушені та відповідно захищені судом, в зв`язку з відсутністю такого майна.

Ухвалою суду від 26.10.2018 до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - службу у правах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради.

Ухвалою суду від 22.11.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_3 про закриття провадження у справі та задоволено клопотання представника позивача - ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено.

20.03.2019 до суду надійшов висновок експерта №127 від 22.02.2019. Ухвалою суду від 21.03.2019 поновлення провадження у справи та призначено підготовче засідання.

17.04.2019 та 03.07.2019 до суду надійшли клопотання представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 11.07.2019 у справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено.

22.10.2019 до суду надійшов висновок експерта №19-887/888/889 від 27.09.2019. Ухвалою суду від 28.10.2019 поновлення провадження у справи та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15.06.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав, підтвердив обставини, які викладені у позовній заяві, надав аналогічні пояснення в судовому засіданні. Зазначив, що ОСОБА_9 добровільно передав, належний йому гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 , своєму братові ОСОБА_4 у повне володіння та користування. За життя ОСОБА_9 та за його усною згодою позивач здійснив перебудову вказано гаражу, що призвело до його збільшення у розмірах та за вартістю. В наслідок перебудови гаражу, відповідно до приписів ст. 332 ЦК, було створено нову річ (гараж). Посилаючись на те, що вартість переробки і створеного нового гаражу істотно перевищує вартість матеріалу (старого гаражу), представник позивача просить визнати за позивачем право власності на новий (перероблений) гараж. З цих підстав представник позивача за первісним позовом заперечував проти задоволення зустрічного позову, оскільки гаражу, який належав ОСОБА_9 , на теперішній час не існує.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову. Зазначив, що на теперішній час співвласниками спірного гаражу є ОСОБА_5 Ѕ частка, ОСОБА_6 ј частка та ОСОБА_8 ј частка. Спірний гараж набув існуючого стану ще за життя спадкодавця ОСОБА_9 , задовго до переходу у користування позивача ОСОБА_4 . Відповідно до ч.2 ст. 332 ЦК України особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ. Документи, які надані позивачем спростовують його пояснення щодо часу перебудови гаражу, оскільки декларація про початок виконання будівельних робіт датована 11.11.2016, а декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована в Управління ДАБІ у Миколаївській області 16.12.2016, що свідчить про те, що власник гаражу ОСОБА_9 не міг надавати дозволу на перебудову гаражу, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та такої згоди не надавала і його колишня дружина ОСОБА_5 , як співвласниця майна, яке було набуте в період шлюбу.

Позовні вимоги ОСОБА_9 за зустрічним позовом підтримав, пояснив, що ОСОБА_4 багато років користується спірним гаражем, не надає власникам ключі від гаражу чим перешкоджає їм у здійсненні права користування своєю власністю. Просив задовольнити зустрічний позов.

Законний представник відповідача ОСОБА_8 за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_12 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі її дочки ОСОБА_8 , в якій зазначила, що позовну заяву ОСОБА_4 не визнає, викладені в ній обставини не підтверджує, вважає заявлені вимоги незаконними та необґрунтованими.

Представник третіх осіб : Обслуговуючого кооперативу «Леваневець» та Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради в судові засідання не з`являлись, заяв та пояснень до суду не надсилали.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2007 ОСОБА_9 набув право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей гараж кам`яний, зазначений на плані літ.А, загальною площею 29,7 кв.м, має підвал кам`яний, зазначений на плані літ.Апд, загальною площею 6,9 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.11.2017 за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ часину гаражу АДРЕСА_2 , як на частку в спільному майні подружжя.

Після смерті ОСОБА_9 спадщину, яка складається з Ѕ частки гаражу АДРЕСА_2 , прийняли його дочки ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , які набули право власності на вказаний гараж по ј частки кожна, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 04.07.2018 зареєстрованим в реєстрі за №573 та від 06.07.2018, зареєстрованим в реєстрі за №583 відповідно.

Також в судовому засіданні встановлено, що за життя ОСОБА_9 та за його згодою позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 було проведено реконструкцію гаражу АДРЕСА_2 . Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні дослідженими письмовими доказами та показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 08.08.2007 (т.1 а.с.10), копії витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.13), копії технічного паспорту на гараж станом на 30.07.2007 (т.1 а.с. 14-15) спірний гараж № НОМЕР_1 зазначений на плані літ.А має загальну площу 29,7 кв.м, та має підвал кам`яний літ.Апд, загальною площею 6,9 кв.м.

З технічного паспорту на гараж № НОМЕР_1 ОК «Леваневець», м. Миколаїв, виготовленого станом на 05.09.2016 на замовлення ОСОБА_4 вбачається, що гараж літ. А-2 має загальну площу 88,3 кв.м, з яких перший поверх загальною площею 41,6 кв.м, другий поверх загальною площею 39,8 кв.м, підвал загальною площею 6,9 кв.м, самочинно збудовано: по літ.А-2 Збільшено по площі забудови на 13,6 кв.м, загальна площа збільшена на 11,9 кв.м, Надбудова другого поверху площа забудови 50,7 кв.м, загальна площа 39,8 кв.м (т.1 а.с.35-38).

Висновками експертів №127 від 22.02.2019 (т.2 а.с.13-38) та №19-887/888/889 від 27.09.2019 (т.2 а.с.100-112) підтверджується здійснення реконструкції гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 в період з 2007 по 16.12.2016 шляхом збільшення розмірів в плані та надбудови другого поверху.

Відповідно до договору підряду від 15.05.2014 (т.2 а.с. 125) замовник ОСОБА_4 уклав з підрядником ОСОБА_11 договір про реконструкцію спірного гаражу № НОМЕР_1 зі збільшенням геометричних розмірів та надбудовою другого поверху, підрядник зобов`язався розпочати виконання робіт протягом тижня з моменту укладання договору та виконати роботу протягом одного року, вартість та витрати по виконанню робіт визначаються згідно домовленістю сторін та оплачуються замовником у строки визначені сторонами, вид розрахунків готівковий.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він займається виконанням будівельних робіт. На початку 2014 року до нього звернувся ОСОБА_13 з приводу реконструкції гаражу в ОК «Леваневець». Він розпочав роботу щодо реконструкції стін першого поверху, але через місяць ОСОБА_13 перестав оплачувати роботу, після чого він припинив роботу на цьому об`єкті. Через деякий час до нього звернувся новий власник гаражу ОСОБА_14 з приводу реконструкції цього ж гаражу, сказав, що буде сам оплачувати. Вони з ОСОБА_15 досягли домовленості та уклали відповідний договір, після чого він продовжив роботу з реконструкції гаражу. Роботи по реконструкції гаражу та надбудови другого поверху виконувались поступово приблизно протягом двох років в період з 2014 по 2016 р.р. Всі роботи по будівництву гаражу оплачував ОСОБА_14 готівкою. Хто був власником гаражу за документами йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що з моменту утворення автогаражного кооперативу «Леваневець» та до 2019 року він був головою його правління. Спочатку гаражем № НОМЕР_1 користування ОСОБА_9 , він його купив та користувався, приблизно протягом року ставив в ньому свою машину. Потім ОСОБА_9 почав пиячити, продав машину та повідомив йому, що його гаражем буде займатися його брат ОСОБА_14 . Це було приблизно у 2009-2010 роках. Членські внески за свій гараж та за гараж брата сплачував ОСОБА_4 . Потім, приблизно у 2013-2014 роках ОСОБА_4 здійснював будівництво (реконструкцію) гаражу. У ОСОБА_4 був знайомий «прораб» з яким він займався реконструкцією. В ході реконструкції було зроблено стіни з цегли, збудовано другий поверх, зробили дах, поставили металеві ворота. Матеріали для будівництва гаражу № НОМЕР_1 оплачував ОСОБА_4 , але документи на гараж ОСОБА_4 не переоформлював. ОСОБА_9 казав йому про те, що він передав гараж брату ОСОБА_15 . Після смерті ОСОБА_9 членські внески продовжував сплачувати ОСОБА_4 та він же користується гаражем № НОМЕР_1 . Ніхто зі спадкоємців ОСОБА_9 до нього з приводу прийняття у члени кооперативу не звертався. Він взагалі вважав що ОСОБА_9 жив один, бо ніхто до нього не приходив.

Таким чином, з урахуванням досліджених письмових доказів та показів свідків, судом встановлено, що реконструкція гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 була здійснена ОСОБА_4 в період часу з 2014 р. по 2016 р.

Доводи представника відповідача, викладені у двох версіях в зустрічній позовній заяві, щодо особи, яка здійснила будівництво (реконструкцію) гаражу та періоду виконання цих робіт суд оцінює критично, оскільки вони протирічять одна одній. Одна з версій відповідача ОСОБА_5 щодо здійснення будівництва ОСОБА_9 після придбання гаражу (2007 рік) не підтверджена жодним доказом та спростована показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Друга версія відповідача ОСОБА_5 щодо здійснення будівництва ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_9 без його згоди та без її згоди як співвласника, також не підтверджена належними доказами. Так, посилання представника відповідача на декларацію про початок виконання будівельних робіт від 10.11.2016 (т.1 а.с.29-32) та на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 16.12.2016 (т.1 а.с. 48-54) суд вважає безпідставними, оскільки вказані документи можуть беззаперечно свідчити лише про те, що саме в цей період ОСОБА_4 звернувся до відповідних органів з метою оформлення документів на вже здійснену реконструкцію, в зв`язку з тим, що відповідно до технічного паспорту на гараж № НОМЕР_1 (т.1 а.с. 35-38) станом 05.09.2016 гараж № НОМЕР_1 вже перебував у реконструйованому стані, мав самочинно збудовані елементи в тому числі надбудову другого поверху.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому одним із способів виникнення права власності є специфікація або переробка, що означає створення нової речі шляхом переробки матеріалу, що належить іншій особі, а не тій, яка створила нову річ. Визначальною ознакою тут є не сам факт створення нової речі, а те, що нова річ створюється в результаті праці однієї особи з матеріалів, що належать іншій особі.

Так, відповідно до частини першої статті 332 ЦК України, переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Водночас, за частиною другою зазначеної статті особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов`язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість.

Отже, виникнення права власності на таку річ залежить від добросовісності чи недобросовісності специфікатора, тобто особи, яка використала чужий матеріал для створення нової речі.

Разом з цим, суд звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у постанові від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16, за якою не є новоствореним об`єктом об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів.

Аналіз викладених законодавчих положень, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду України, дає підстави для висновку про те, що право власності на нову річ, виготовлену відповідно до статті 332 ЦК України внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками, тобто об`єкт, який може бути кваліфікований як нова річ.

При цьому, не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблено з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками.

Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів, тому передчасно стверджувати, що реконструйований об`єкт є іншим об`єктом нерухомості.

У цих висновках суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 28.05.2019 у справі № 924/60/18, від 08.04.2021 у справі № 5023/5383/12, від 19.10.2021 у справі №910/7918/20, а також враховує подібні висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 06.06.2018 у справі №569/1651/16-ц та висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 30.05.2018 у справі №5013/462/12.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконання, що реконструкція гаражу № НОМЕР_1 , розташованого по АДРЕСА_3 проведена з прив`язкою до вже існуючого об`єкту нерухомості (гаражу) з використанням його функціональних елементів, а тому не може свідчити про створення нової речі.

Крім того, суд враховує приписи частини першої, другої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими передбачено, що кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше присвоюється реєстраційний номер, який є індивідуальним, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.

У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва.

Тобто, реєстраційний номер нерухомого майна є незмінним протягом усього часу його існування, в той час як новоствореному об`єкту нерухомого майна присвоюється свій власний індивідуальний номер.

З наданих сторонами доказів встановлено, що на момент укладання ОСОБА_9 договору купівлі-продажу від 08.08.2007 мав реєстраційний номер19522968 (т.1 а.с.10,11). Такий саме реєстраційний номер залишився при реєстрації права власності за ОСОБА_9 (т.1 а.с.12) та в подальшому не змінювався, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 04.05.2011 (т.1 а.с. 13). Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна змінився після виділу його часток при реєстрації права власності спадкоємців (т.1 а.с.88), що відповідає приписам п.2 частини 1 статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що також підтверджує висновок суду про відсутність підстав вважати реконструкцію спірного гаражу створенням нової речі.

З урахуванням викладеного суд приходить до переконання про безпідставність посилання позивача ОСОБА_4 на положення ч.4 ст. 332 ЦК України, оскільки в судовому засідання не доведено створення нової речі. З цих же підстав суд не приймає до уваги посилання позивача на положення статті 331 ЦК України.

Щодо посилання позивача на положення статті 392 ЦК України, то суд звертає увагу на те, що позов про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 908/236/18.

Приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_4 не є власником спірного гаражу, суд вважає, що такий спосіб захисту його прав є неналежним.

Разом з цим, відповідно до частин третьої, четвертою статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим, положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню.

Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Таким чином, встановлені у справі обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 має право на відшкодування здійснених ними витрат на підставі положень статті 390 ЦК України.

Разом із тим, позивач обґрунтовував підстави позову набуттям ним права власності на спірний гараж на підставі частини 4 статті 332 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Отже, суд приходить до переконання, що позивачем ОСОБА_4 неправильно обраний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, відповідно до якої неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №5023/5383/12, від 14.07.2021 у справі № 441/1371/16-ц.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_9 та ОСОБА_6 за зустрічним позовом суд враховує встановлені обставини. Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є співвласниками гаражу АДРЕСА_2 . Протягом тривалого часу спірним гаражем одноособово користується ОСОБА_4 . Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувались представником відповідача за зустрічним позовом та підтверджені довідкою ОК «Левеневець» від 04.08.2018 (т.1 а.с. 98) та показами свідка ОСОБА_10 .

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 3 ст. 319 вказаного кодексу, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Позивач, як власник майна, в силу ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Враховуючи доведення права власності позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на спірний гараж, відповідач не вправі обмежувати власників у доступі до нього.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 своїми діями створює ОСОБА_9 та ОСОБА_6 перешкоди у здійсненні останніми права користування та розпорядження своїм майном, тому це право позивачів підлягає захисту в обраний ними спосіб, а саме шляхом зобов`язання відповідача за зустрічним позовом не чинити позивачам перешкод у користуванні гаражем № НОМЕР_1 , що розташоаний по АДРЕСА_3 та надати позивачам примірник ключів від вказаного гаражу.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом є доведеним та підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з дотриманням положення ст.4 Закону України «Про судовий збір», суд доходить висновку, що у зв`язку з задоволенням зустрічного позову ОСОБА_5 , на її користь з ОСОБА_4 необхідно стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.. 4,5, 9-13, 76-83, 141, 259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_3 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні майном задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користуванні гаражем АДРЕСА_2 та передати комплект ключів від вказаного гаражу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

Відповідачі за первісним позовом та треті особи за зустрічним позовом: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;

Треті особи: Обслуговуючий кооператив «Леваневець», адреса: м. Миколаїв, вул. Спортивна, 25-А;

Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, адреса: м. Миколаїв, вул. Погранична, 9.

Повне судове рішення складено 01.12.2021 року.

Суддя З.М. Сухаревич