ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Київ

справа № 755/9558/20

провадження № 22-ц/824/23/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у складі судді Галаган В.І, повний текст складений 08.09.2020 року,

встановив:

У липні 2020 року позивач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за договором іпотеки № 83981 від 23 квітня 2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Згідно п. 1.4 Кредитного договору цільове призначення кредиту визначено для придбання нерухомості.

19 лютого 2020 року відповідачам було надіслано Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка ними отримана 28 лютого 2020 року, однак у добровільному порядку не виконана. 23 квітня 2020 року на підставі договору іпотеки № 83981 від 23 квітня 2008 року у досудовому порядку за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровано відповідачів.

Позивач зазначає, що вказана однокімнатна квартира була набута відповідачем ОСОБА_1 за рахунок кредитних коштів на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2008 року, тому ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» як власник квартири вважає правомірним у рахунок задоволення кредитних вимог здійснити виселення відповідачів із спірної квартири без наданням іншого постійного жилого приміщення, у зв`язку з чим товариство і звернулось до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Позивач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги товариство посилається на порушення судом першої інстанції ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР.

Позивач зазначає, що місцевий суд трактував відсутність порушення права власності Товариства, але не звернув увагу на те, що порушення прав ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» сталося ще на етапі коли воно було іпотекодержателем квартири внаслідок невиконання відповідачами вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язання та виселення впродовж місяця після її отримання.

Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду спору і дав оцінку правомірності набуття права власності на спірну квартиру «ФК «Приватні інвестиції», тоді як, спір стосується лише питання виселення осіб з житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ТОВ «ФК «Приватні інвестиції, подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 23.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 84 731,00 доларів США строком до 25.04.2033 року, з процентною ставкою 12,30% річних. (а.с. 13-19)

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання нерухомості.

23.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Договором про надання споживчого кредиту № 0 укладено Договір іпотеки № 83981, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м., жилою площею19,0 кв.м., предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2008 року (а.с. 20-23).

Таким чином встановлено, що спірна квартира придбана за кредитні кошти.

Згідно умов Розділів 4, 5 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

08.12.2011 року на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №2949,2950, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 року, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та за Договором іпотеки N 83981 від 23.04.2008 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В, зареєстрованим за реєстровим № 1028, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань Боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора, а саме: ПАТ «Дельта Банк».

05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за Договором іпотеки № 83981від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». (а.с. 24-27,28-30).

17.02.2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу ОСОБА_1 направлено письмову Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 5 566 603,30 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом Іпотечного договору. Письмова Вимога отримана відповідачем 28.02.2020 року. (а.с. 31-33, 34-35).

17.04.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від.23.04.2020 року. (а.с. 36)

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів з квартири, оскільки перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням вимог Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц виходила з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Таким чином, Велика Палата дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Однак, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду України щодо застосування положень статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин, тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні позовних вимог помилковими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира площею 35,5 кв. м. придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2008 року за рахунок кредитних коштів, отриманих останнім як фізичною особою у розмірі 84731 дол. США за кредитним договором від 23.04.2008 року, та передана в іпотеку. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі.

Проте, відмовляючи у задоволення позовної вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого житла, суд першої інстанції виходив із того, що в зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року позовні вимоги про виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки не підлягають задоволенню у зв`язку з мораторієм на підставі згаданого Закону.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку судової колегії є помилковим, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

За таких обставин, враховуючи що виселення без надання іншого жилого приміщення допускається в порядку виключення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою відповідного жилого приміщення, при цьому відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру, придбану за рахунок кредитних коштів, судова колегія вважає що з урахуванням положень статті 109 ЖК Української РСР, вимога позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого житла є обґрунтованою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 січня 2018 року в справі № 643/2333/15-ц, в якій були встановлені аналогічні фактичні обставини.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції скасовує рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, на користь позивача з кожного з відповідачів підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 5255 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції»судові витрати в розмірі 5255 гривень, з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :