№ 201/236/19
провадження 2/201/199/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування майнової і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування майнової і моральної шкоди, позовні вимоги змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилався на те, що 01 жовтня 2015 року о 14.20 годині в селі Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Центральній водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «МАН», державний номер НОМЕР_1 , залишив даний транспортний засіб, не прийняв всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, в результаті чого внаслідок саме самовільного руху вищевказана навантажена вантажівка з причепом почала рухатися вниз по схилу і цей автомобіль скоїв наїзд (зіткнення) на швидкості із жилим будинком АДРЕСА_1 , який був розташований внизу цієї вулиці; в даному випадку вказаний автомобіль «МАН» цими діями здійснив руйнування огорожі і стін приватного будинку, а також пошкодив транспортний засіб марки «ГАЗ», державний номер НОМЕР_2 , який в той момент перебував у дворі цього будинку; також було знищено ноутбук, який знаходився в будинку, коли на нього впала стіна в наслідок цієї ДТП. Стосовно вказаної події працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення і судом винесена постанова про визнання винним в цій ДТП ОСОБА_2 по ст. 124 КУПАП і його притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач 28 грудня 2016 року звернувся слідчого відділу ГУ ПН з заявою про порушення кримінальної справи за вказаний злочин, заява не була зареєстрована і лише через суд ці відомості були внесені до ЄРДР та почалося розслідування; тривалий час це слідство не велося, його не притягували до участі в ньому як потерпілого, не надавали матеріали для ознайомлення, не проводили слідчі дії і інш.; шляхом звернення до суду на підставі ухвал слідчого судді вказані дії слідчий вимушено частково проводив, але слідство так і не було завершено і згодом в грудні 2018 року взагалі провадження в справі було закрите.

Вважає вказане неправомірним, весь час, коли йшло слідство і суди, позивач не міг займатися своєю діяльністю і поніс збитки, на його думку, саме діями відповідачів йому завдано матеріальну і моральну шкоду. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями його прав, позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідачів, але фактично отримав відмову. Матеріальна шкода повинна відшкодовуватися повністю. Вважає, що вказану шкоду повинні відшкодовувати відповідачі солідарно в повному обсязі і просив стягнути вказану майнову та немайнову шкоду, судові витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представники відповідачів ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області та ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно стосовно вказано адміністративного матеріалу судом було визначено винного і він притягнутий до адміністративної відповідальності; були перевірки стосовно позивача по дотриманню норм законодавства, звертався позивач до них і до суду, були різні рішення (ухвали) судів, позивачу надавалися відповіді на його звернення; в цій ситуації неможливе солідарне стягнення шкоди, відшкодування з них можливе лише в передбачених законом випадках, їх вина не встановлена і не доведена, немає причинно-наслідкового зв`язку їх дій і наслідків, про які говорить позивач, отже відшкодовувати позивачу шкоду вони не повинні. По закону все зроблене нею правильно, заявлена сума матеріальної і моральної шкоди належними доказами не підтверджена. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в задоволенні позову до них відмовити.

Вислухавши пояснення позивача і представників відповідачів, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 01 жовтня 2015 року о 14.20 годині в селі Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Центральній водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «МАН», державний номер НОМЕР_1 , залишив даний транспортний засіб, не прийняв всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, в результаті чого внаслідок саме самовільного руху вищевказана навантажена вантажівка з причепом почала рухатися вниз по схилу і цей автомобіль скоїв наїзд (зіткнення) на швидкості із жилим будинком АДРЕСА_1 , який був розташований внизу цієї вулиці; в даному випадку вказаний автомобіль «МАН» цими діями здійснив руйнування огорожі і стін приватного будинку, а також пошкодив транспортний засіб марки «ГАЗ», державний номер НОМЕР_2 , який в той момент перебував у дворі цього будинку; також було знищено ноутбук, який знаходився в будинку, коли на нього впала стіна в наслідок цієї ДТП.

Стосовно вказаної події працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення і Томаківським районним судом Дніпропетровської області 04 лютого 2016 року винесена постанова про визнання винним в цій ДТП ОСОБА_2 по ст. 124 КУПАП і його притягнення до адміністративної відповідальності. Вказана постанова не оскаржена і набрала законної сили.

Позивач 28 грудня 2016 року звернувся слідчого відділу ГУ ПН з заявою про порушення кримінальної справи за вказаний злочин, заява не була зареєстрована і лише через звернення до суду зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України уповноважених осіб ГУ НП було зобов`язано ці відомості були внесені до ЄРДР та почалося розслідування; тривалий час це слідство не велося, його не притягували до участі в ньому як потерпілого, не надавали матеріали для ознайомлення, не проводили слідчі дії і інш.; шляхом звернення до суду на підставі ухвал слідчого судді вказані дії слідчий вимушено частково проводив, але слідство так і не було завершено і згодом 30 грудня 2018 року взагалі провадження в справі за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 196 КК України було закрите.

Позивача вважає вказане неправомірним, весь час, коли йшло слідство і суди, позивач не міг займатися своєю діяльністю і поніс збитки, на його думку, саме діями відповідачів йому завдано матеріальну і моральну шкоду. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями його прав, позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідачів, але фактично отримав відмову.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82. «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

01 жовтня 2015 року о 14.20 годині в селі Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Центральній водій ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений будинок батька позивача, пошкоджене майно (автомобіль, ноутбук і інш).

Стосовно вказаної події працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, матеріал направлено для розгляду до суду і Томаківським районним судом Дніпропетровської області 04 лютого 2016 року винесена постанова про визнання винним в цій ДТП ОСОБА_2 по ст. 124 КУПАП і його притягнення до адміністративної відповідальності. Вказана постанова не оскаржена і набрала законної сили.

Позивач 28 грудня 2016 року звернувся слідчого відділу ГУ ПН з заявою про порушення кримінальної справи за вказаний, на його думку, злочин, заява не була зареєстрована і лише через звернення до суду зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України уповноважених осіб ГУ НП було зобов`язано ці відомості були внесені до ЄРДР та почалося розслідування; тривалий час це слідство не велося, його не притягували до участі в ньому як потерпілого, не надавали матеріали для ознайомлення, не проводили слідчі дії і інш.; шляхом звернення до суду на підставі ухвал слідчого судді вказані дії слідчий вимушено частково проводив, але слідство так і не було завершено і згодом 30 грудня 2018 року взагалі провадження в справі за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 196 КК України було закрите.

Вказані рішення (постанови суду і слідчого) набрали законної сили відповідно до вимог діючого законодавства. На думку позивача вищенаведені постанови свідчать про незаконність дій прокуратури і ГУ НП в Дніпропетровській області.

Але слід зазначити, що в силу приписів статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу (стаття 1173 ЦК України).

Крім того, згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

В абз. З п. 2 роз`яснень Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» також зазначено, що як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов`язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є належним чином доведені факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача; який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход, що покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності порушення його прав. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

У провадженні Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП дійсно перебувало кримінальне провадження 0002095 від 15 листопада 2017 року за ознаками кримінального порушення, передбаченого ст. 196 КК України. 15 листопада 2017 року до Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП надійшла ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 28 грудня 2016 року, за фактом необережного пошкодження його майна (ЖЄО № 16299 від 15.11.2017). СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП на виконання ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська розпочато кримінальне провадження № 0002095 за ст. 196 КК України.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002095 здійснювалось з 15 листопада 2017 року по 10 травня 2018 року слідчим СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП Троїцьким А.Є., з 10 травня 2018 року по 12 червня 2018 року слідчим СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП Бородаєм Т.Ю., з 12 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року слідчим СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП Солодовником А.О., з 30 листопада 2018 року по 30 грудня 2018 року слідчим СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП Лахаєм Д.В.

Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що 01 жовтня 2015 року в стіну домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в`їхав автомобіль марки МАН моделі 26.403 д/н НОМЕР_1 , у зв`язку з чим власнику домоволодіння спричинено матеріальні збитки.

03 жовтня 2015 року по факту порушення правил дорожнього руху, що спричинило наслідки у вигляді пошкодження будинку на місці події співробітниками ДАІ було складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення.

Під час досудового розслідування витребувано та долучено до матеріалів кримінального провадження висновок № 3257 експертного дослідження авто товарознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ марки ГАЗ моделі 33021 державний номер НОМЕР_2 від 20 жовтня 2015 року. Допитано у якості свідка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу відомих йому обставин вчинення злочину, допитано у якості потерпілого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу відомих йому обставин вчинення злочину. Здійснено виїзд на місце події за адресою: АДРЕСА_1 , та складено протокол огляду місця події;

винесено постанову про визнання речових доказом у кримінальному провадженні № 0002095 автомобіль марки МАН моделі 26.403 д/н НОМЕР_1 .

Також підготовлено, погоджено та направлено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області клопотання про арешт на колісний транспортний засіб, а саме вантажний автомобіль марки МАН моделі 26.403 д/н НОМЕР_1 , з правом передачі на відповідальне зберігання авто ОСОБА_3 . Отримано та долучено до матеріалів кримінального провадження у Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про задоволення клопотання слідчого про арешт вантажного автомобіля марки З моделі 26.403 д/н НОМЕР_1 , з правом передачі на відповідальне зберігання авто ОСОБА_3 ; 23 лютого 2018 року винесено постанову про визнання потерпілими у кримінальному провадженні № 0002095 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4

30 грудня 2018 року слідчим СВ Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП Лахаєм Д.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. На теперішній час рішення слідчого про закриття кримінального провадження № 0002095 прокуратурою або судом не скасовано.

Частиною 7 статті 1176 Цивільного кодексу України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

На сьогоднішній день діє законодавчий акт з цього питання - Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову дальність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, яким не передбачено порядку відшкодування школи особі, потерпілій від кримінального правопорушення.

При цьому, згідно статті 1177 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Згідно Указу Президента України «Про Державне казначейство України» від 27 квітня 1995 року №335/95 (зі змінами) і Положення про Державне казначейство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 липня 1995 року № 590, Державне казначейство України і його територіальні органи на місцях здійснюють фінансування витрат Державного бюджету, у т.ч. і витрати на відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Однак, на сьогодні відсутній закон, який би врегульовував порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення щодо особи кримінального правопорушення.

Також, позивач просить стягнути з ГУНП на його користь матеріальну шкоду в розмірі 4 000 грн, завданої, на думку позивача неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування, однак належних доказів спричинення матеріальної шкоди в зазначеному розмірі суду не надав.

Також, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 (зі змінами) передбачено, що позивач зобов`язаний обґрунтувати, в чому полягає моральна шкода, якими «правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат «майнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану та стосунків в наслідок досудового розслідування кримінального провадження №0002095.

Органи прокуратури та їх посадові особи, особливо слідчі не є суб`єктами відповідальності за статтею 1174 ЦК України, тому вказана норма матеріального права не застосовується до спірних правовідносин, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладено у постанові від 16 квітня 2008 року у справі №6-4969св08.

Судом не встановлені підставі для відшкодування вказаної позивачем шкоди, спричиненої протиправною тривалою бездіяльністю відповідачів, а отже, відсутні правові підстави для відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, докази протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке проводиться відповідно до вимог КПК України у розумінні статей 57-60 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року №1618-IV і аналогічними нормами після цього.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Водночас Верховний Суд зазначив, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовують правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позивач ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 і батьком ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та збитків, спричинених внаслідок ДТП, справа після уточнення позову за підсудністю надійшла до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, прийнята до провадження і розглядається судом.

Отже позивач скористався своїм правом і заявив вимоги матеріального характеру до безпосередньо винної в ДТП особи.

Таким чином, обґрунтування позивачем вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди відповідно до ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним, оскільки вказаний Закон передбачає відшкодування шкоди громадянинові, завданої внаслідок незаконного засудження, незаконного застосування адміністративних заходів та незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Позивачем не надано до суду будь-яких документів, підтверджуючих його право на відшкодування шкоди у випадках, передбачених статтею 3 цього Закону. Таким чином, у даному випадку не підлягають застосуванню норми матеріального права, зазначені позивачем у позовній заяві, а, отже, позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими.

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Так, відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на деліктній відповідальності, положення ст. 23 ЦК України при розгляді спорів про відшкодування моральної (немайнової) мають застосовуватися з урахуванням приписів ст. 1167 цього Кодексу - для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, тобто, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, противоправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина.

Згідно із п. п. З, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Будь-яких доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань та їх розміру в грошовій формі позивачем до суду не надано, що порушує умови ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Позивачем не доведено факту завдання йому будь-яких збитків, не надано доказів, що підтверджують наявність реальних збитків, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Враховуючи вищевикладене, позивач не довів наявність протиправної поведінки з боку відповідачів при здійсненні ними своїх повноважень та, як наслідок, наявність підстав для відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди., тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе не стягувати з відповідачів судовий збір, а віднести ці витрати за рахунок держави.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області та ГУ НП в Дніпропетровській області про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 56, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 22, 23, 265, 614, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2021 року.

Суддя -