З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2021 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, в залі суду, в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Дудурич Ігоря Володимировича до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування житлом,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 01.12.2021 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.12.2021 року.
Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Дудурич Ігор Володимирович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування житлом.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 являється власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Договору купівлі-продажу квартири №619 від 16.10.2019 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 185003729 від 16.10.2019 року.
У вказаній квартирі зареєстрований попередній власник, ОСОБА_2 (надалі - Відповідач, ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Довідкою № 326/18-21 від 20.01.2020 року.
Позивач вказує на те, що незважаючи на те, що Відповідач у вищевказаній квартирі зареєстрований, проте після укладення із ОСОБА_1 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16.10.2019 року фактично не проживає у ній, що підтверджується Актом про відсутність (непроживання) особи за місцем реєстрації від 08.06.2020 року.
Згідно позовної заяви, після укладення Договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2019 року, будучи власником квартири Позивач фактично заселилася ,у вказану квартиру та постійно у ній проживає.
У позовній заяві вказано, що відповідач втратив право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 виходячи з наступного: у 16.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_2 від 16.10.2019 року.
Позивач зазначає, що відповідно до умов вказаного договору, Відповідач взяв на себе зобов`язання знятись з реєстрації у квартирі за адресою АДРЕСА_3 протягом двох місяців з дня підписання договору, але не пізніше 16.12.2019 року, що підтверджується Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16.10.2019 року Проте Відповідач свого зобов`язання за вказаним договором не виконав. Після укладення із ОСОБА_1 вищевказаного договору Відповідач жодного дня не проживав у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується Актом про відсутність (непроживання) особи за місцем її реєстрації від 08.06.2020 року. На даний момент фактичне місце проживання ОСОБА_2 . Позивачу не відоме, його особисті речі у квартирі відсутні, витрати по утриманню майна не несе.
Таким чином, Відповідач втратив право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .
При обґрунтуванні позовної заяви позивач посилається на ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 316, ст. 317,319,321, 405 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Окрім того, позивач вказує на те, що саме вона являється власником житла за адресою АДРЕСА_1 , Відповідач не являється членом сім`ї власника житла, а тому на дані правовідносини не поширюється дія норми ст.405 ЦК України. При цьому позивач зазначає, що Виходячи з викладеного, ОСОБА_2 втратив право користування житлом за адресою АДРЕСА_1 з 16.12.2020 року.
Як вказано у позовній заяві, наявність у Відповідача статусу користувача квартири за адресою АДРЕСА_1 та реєстрація Відповідача за вказаною адресою, порушує право власності Позивача на вказане майно, Позивач несе зайві витрати по утриманню житла, які обраховуються від кількості зареєстрованих осіб.
Позивач просить суд: усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати у справі.
В судове засідання позивач та його представник не звилися. Разом із тим до суду від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не подавав.
У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд констатує, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання,однак на розгляд справи повторно не з`явився без поважних причин та не подав відзив,а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, на підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 16.10.2019 року (копія наявна у матеріалах справи), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продав спірну квартиру, що за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно вказаного договору, а саме п. 10 передбачено, що продавець зобов`язується знятися із реєстрації у квартирі протягом двох місяців з дня підписання цього договору, але у будь-якому разі не пізніше 16.12.2019 (шістнадцятого грудня дві тисячі дев`ятнадцятого року).
Разом із тим, продавець, відповідач по справі, взяті на себе зобов`язання не виконав. вказане підтверджується довідкою, що видана ОСОБА_1 , відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 20.01.2020 №326/18-21. Згідно якої за адресою АДРЕСА_1 станом на 20.01.2020 року зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки, щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, що надана відділом місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради 28.09.2021 №1957/18-06 на запит суду (згідно ч.ч. 6-7ст. 187 ЦПК України), відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом із тим відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься у матеріалах справи ( від 16.10.2019), право власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Окрім того, відповідно до акту про відсутність (проживання) особи за місцем реєстрації м. Ужгород 08.06.2020, попередній власник квартири, що за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , не проживає в ній після продажу, а саме від 16.10.2019 року, ніякої участі в утриманні квартири не бере.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство).
Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї
Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 335/9876/16-ц дійшов висновку про те, що не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Також у цій постанові міститься висновок про те, що набувач житлового приміщення повинен довідатися про наміри проживаючих у ньому осіб щодо подальшого проживання і після його відчуження або про їх відмову від свого права та готовність звільнити житлове приміщення у такому випадку.
Разом із тим, у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
В даному випадку до позивача перейшло право власності на спірну квартиру відповідно до укладеного договору купівлі-продажу. Позивачу було відомо про факт реєстрації у придбаному нею житлі відповідача, який був власником та продавцем.
Разом із тим, відповідач згідно укладеного між ними договору купівлі-продажу квартири, зобов`язувався знятися з реєстрації, протягом двох місяців, але не пізніше 16.12.2019 року. Однак, як станом на день звернення до суду із даним позовом, так і на момент розгляду справи, жодних доказів щодо зняття з реєстрації із вказаної адреси відповідача, матеріали справи не містили та не містять.
Слід вказати і на те, що відповідач по справі не є те не був членом сім`ї позивача.
Таким чином, враховуючи, вказане, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
При цьому суд бере до уваги, що відповідачем не надано до суду відзиву на позов, а також те, що відповідач до суду не з`явився, будь яких заперечень до суду від нього з приводу позовної заяви не надходило.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Разом із тим, суд вважає за необхідне вказати і на те, що відповідно до положень ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, якими передбачено зміст, порядок, захист здійснення права власності та його непорушність, враховуючи вище зназначені обставини, можна погодитись з доводами позивача, що реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає в реалізації його прав власника спірного житлового приміщення, які підлягають відновленню, зокрема, і шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 29, 316, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», с ст. .ст.12, 76, 223, 258, 259, 260, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Дудурич Ігоря Володимировича до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування житлом - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути із відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений нею судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош