ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/962/21 Справа № 215/1778/18 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 серпня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року представник ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 2013 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Шадріною Л.Г. Відповідно до умов якого позивач передала у власність відповідача належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язався довічно, повністю за свій рахунок утримувати позивача, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Вартість матеріального забезпечення становить 800 грн.. Однак, починаючи з грудня 2017 року відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, натомість позивачу доводиться самостійно, за власні кошти забезпечувати себе усим необхідним. Просила розірвати договір довідного утримання, застосувавши наслідки розірвання та скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем.

В подальшому змінивши підстави позову, позивач зазначила, що відповідач неналежно виконував взяті обов`язки за договором, тому позивач весь час забезпечувала себе самостійно: купувала продукти харчування, одяг, ліки, сплачувала комунальні послуги. Відповідач періодично відвідував позивача, однак свої обов`язки, визначені договором довічного утримання, не виконував, а починаючи з грудня 2017 року взагалі перестав відвідувати позивача. В зв`язку з невиконанням умов договору довічного утримання позивач просила суд, розірвати вказаний договір та повернути у її власність майно, що було передане за цим договором, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, що здійснена на підставі договору довічного утримання.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 22 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Шадріною Л.Г. за реєстровим №910.

Повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м, житловою площею 28,52 кв.м, яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м, житловою площею 28,52 кв.м, що накладена 22 липня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Шадріною Л.Г. за реєстровим №05/911.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 коп..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що підписавши договір довічного утримання від 27.08.2009 року, сторони розуміли умови договору та вважали його справедливим по відношенню до них.

На думку скаржника, суд першої інстанції розглянув справу односторонньо, порушуючи неодноразово процесуальні права відповідача, яке полягало в допиті свідків за відсутності відповідача та його представника, що позбавило відповідача та його представника приймати участь в опитуванні свідків і надавати відповідні питання. Також, 14.08.2020 року справу було розглянуто у відсутності представника відповідача, , що позбавило його права на захист у судових дебатах.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, вдруге надав заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з захворюванням.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання та з урахуванням на поважний вік позивача ОСОБА_1 , яка може не дочекатись вирішення даної справи, просив розглядати справу за відсутності відповідача.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав чи інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом рішення Констуційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі №1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Цивільно-процесуальним законодавством учасники справи наділені як процесуальними правами, так і процесуальними обов`язками. Частиною другою статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, з`являтися в судові засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, надавати суду повні та достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні та інше.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальна права та обов`язки.

Приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про день та час слухання справи, у разі неможливості бути присутнім в судовому засіданні не забезпечив явку свого представника у судове засідання, проте повторно надав клопотання про відкладення слухання справи, на думку колегії суддів є зловживанням процесуальними права, у зв`язку з чим клопотання відповідача ОСОБА_2 про відкладення слухання справи задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 13.08.1997 року Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-2263 та зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі: запис 7824.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_1 , із 26.02.1963 року (а.с.3, 30).

22 липня 2013 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шадріною Л.Г., за реєстровим №05/911 (а.с.5-6).

За умовами Договору позивач ОСОБА_1 передає у власність відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується надавати ОСОБА_1 довічне матеріальне забезпечення.

Відповідно до п. 7 Договору зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю за свій рахунок утримувати ОСОБА_1 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і забезпечити її житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі.

Пунктом 8 Договору встановлено вартість матеріального забезпечення /харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги/ визначена сторонами в розмірі 800 (вісімсот) гривень на місяць.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6584573 від 22.07.2013 року за ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно до Акту від 15.02.2018 року складеного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , завіреного майстром ТОВ «УЮТ-2011» , підтверджено факт відсутності надання ОСОБА_2 матеріального забезпечення ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; харчуванням, одягом, необхідною допомогою за свій рахунок її не забезпечує (а.с.10).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, , що після укладення договору довічного утримання, відповідач ОСОБА_2 в порушення взятих на себе зобов`язань по виконанню вказаного договору, не забезпечував ОСОБА_1 грошима, харчуванням та необхідним доглядом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відтак, договір довічного утримання являє собою не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач належного догляду за відповідачем не здійснює, що є неналежним виконанням обов`язків, визначених договором.

Суд бере до уваги медичні довідки про стан здоров`я відповідача (а.с.36, 37, 215) та його лист від 08.06.2018, де він виклав обставини, за яких не може виконувати умови Договору (а.с.103-104).

Проте відповідно до п.1 ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Зважаючи на те, що суду не було надано доказів надання коштів у сумі, визначеній договором довічного утримання, а також відсутність доказів щодо належного догляду позивача, суд констатує факт невиконання та неналежного виконання умов договору довічного утримання, у зв`язку з чим вбачає підстави для задоволення позову та розірвання договору довічного утримання як це передбачено ст.755 ЦК України.

Частиною 1 статті 756 ЦК України, визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором довічного утримання, укладеним з позивачем, а остання бажає скористатися своїм правом на розірвання укладеного з відповідачем договору довічного утримання, колегія суддівсуд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, задовольняючи позов, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, правильно застосував норми статей 203, 215, 229 ЦК України та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Посилання в апеляційній скарзі про порушення процесуального права відповідача, яке полягало в допиті свідків за відсутності відповідача та його представника, що позбавило відповідача та його представника приймати участь в опитуванні свідків і надавати відповідні питання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки як вбачається з матеріалів справи та протоколу судового засідання від 16.09.2019 року, 18.12.2019 року, 11.02.2020 року під час допиту свідків у судовому засіданні приймав участь представник відповідача ОСОБА_8 , у судовому засіданні від 13.08.2019 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення слухання справи.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальна права та обов`язки.

Участь у судовому засіданні це право сторін, а не їхній обов`язок. Приймаючи до уваги, що відповідач та представник відповідача належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи, тобто вони свідомо не з`являлись у судові засідання, вважаючи, що справа може розглядатися без їх присутності, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: