Провадження №22-ц/812/ 2135/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 грудня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участі відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Корець С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1885/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Алфімова Олексія Валентиновича на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Бобрової Ірини Вячеславівни о 10 годині 55 хвилині у приміщенні цього суду 18 серпня 2021 року, повний текст якого складений 30 серпня 2021 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

У березні 2021 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру.

Позов мотивований тим, що сторони з 2008 р. по 2021 р. перебували в шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 р. розірвано. 10 липня 2013 р. відповідачка уклала договір купівлі-продажу, за яким придбала квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він набув як подарунок від своїх близьких родичів для покупки особистого житла. Зокрема, 08 січня 2013 р. ОСОБА_3 (бабуся позивача) за місцем свого мешкання подарувала йому свої особисті кошти у сумі 22000 доларів США, що підтверджується договором дарування грошей, який було укладено в простій письмовій формі у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Крім того, у травні 2013 року батьки позивача подарували йому 19000 доларів США. Гроші, які він отримував від родичів, зберігались у відповідача, оскільки він вимушений був поїхати до м. Москви, де працював. Спірну квартиру ОСОБА_1 придбала без погодження з позивачем, на власний розсуд, та зареєструвала на своє ім`я. Будь-яких власних грошей у відповідача не було, оскільки вона не працювала, збережень не мала. Крім того, зазначив, що він не оспорював укладений дружиною договір купівлі-продажу квартири за його особисті кошти, оскільки у сторін двоє неповнолітніх дітей та він з відповідачкою збирався жити однією сім`єю. Наразі, відповідачка категорично не визнає права ОСОБА_2 на спірну квартиру, усілякими способами намагається усунути його від права користування та володіння цим майном, у зв`язку з чим він змушений звернутися з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , його особистою власністю та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

У відзиві на позовну заяву від 26 травня 2021 р. представник відповідачки адвокат Корець С.В. просив у задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивований тим, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Отримання позивачем у дар грошових коштів від своїх родичів не підтверджується жодними доказами, оскільки договір дарування грошових коштів від 08 січня 2013 р. було укладено з порушенням норм чинного ЦК України, а передача грошових коштів батьками позивача не була оформлена письмово. Зазначив, що позивачем не доведено, що отримані гроші були витрачені саме на придбання спірної квартири та дачного будинку з земельною ділянкою, а не на потреби родини чи особисті потреби ОСОБА_2 . Крім того, просив покласти на позивача судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, у тому числі з наданням правничої допомоги адвокатом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2021 р. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, стягнуто з позивача на користь позивачки 4500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду мотивовано тим, що у пункті 1.3 договору купівлі-продажу спірної квартири зазначено про наявність згоди ОСОБА_2 на придбання квартири, яка викладена в заяві, справжність підпису на якій позивача засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. 16 січня 2012 року за реєстровим №24.

Таке, на думку суду, спростовує твердження позивача щодо відсутності його згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Також суд виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції стосовно придбання вказаного нерухомого майно виключно за особисті кошти позивачем суду не надано.

Суд, зокрема, через недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення, відхилив договір дарування грошей від 08 січня 2013 року у якості доказу передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 у дар коштів у сумі 22000 доларів США, а також надав критичну оцінку посиланням позивача на отримання від своїх батьків 19000 доларів США на придбання власного житла, оскільки зазначені обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог процесуального закону відзив представника відповідачки на позовну заяву був прийнятий судом, тоді як надійшов з пропуском визначеного пункту 7 статті 178 ЦПК України строку. Суд безпідставно на стадії підготовчого засідання відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, які могли повідомити суду обставини дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 коштів, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, тоді як позивач заперечує факт придбання спірного майна за спільні з відповідачкою кошти. Також суд безпідставно відхилив твердження позивача про набуття квартири, в тому числі за рахунок отриманих в подарунок від своїх батьків коштів в розмірі 19000 доларів США, що могло бути підтверджено шляхом їх допиту в якості свідків. Позивач взагалі не знав про укладання 10 липня 2013 року договору купівлі-продажу квартири, оскільки перебував за межами України, а тому помилковим є посилання суду в рішенні на пункт 1.3 договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Корець С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін як подружжя, а твердження позивача про її придбання за його особисті кошти не відповідає дійсності і не підтверджено належними та допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2008 року Центральний відділ реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстрував шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (актовий запис №345), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Сторони є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний (а.с.15-16).

У період перебування у шлюбі 10 липня 2013 року між ОСОБА_9 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_10 , та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17-20) за ціною 193686 грн.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 березня 2021 року №247250654 власником квартири АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_1 (а.с.22-23).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 просив про визнання зазначеної квартири його особистою приватною власністю та визнання за ним права власності на цю квартиру, посилаючись на те, що квартиру було придбано за кошти, які належали йому особисто та були набуті ним у якості грошової допомоги наданої йому батьками та за договором дарування грошей від 08 січня 2013 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Частиною 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 3 статі 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, викладеним у статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, визначаючи правовий статус майна, набутого за час перебування у шлюбі, суд повинен встановити такі обставини як: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та мету придбання майна.

Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Частинами 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була набута у власність в період перебування сторін у шлюбі, а тому виходячи з визначених статтею 60 СК України правил вона є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки.

З огляду на наведені положення закону та статей 12, 81 ЦПК України щодо покладення обов`язку доказування на учасників справи, зміст позовних вимог, позивач у цій справі мав довести, а суд перевірити та встановити наявність обставин, що підтверджують спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірну квартиру.

Суд, правильно, на підставі належним чином оцінених в їх сукупності та взаємозв`язку доказів встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного нерухомого майно особистою приватною власністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки позивачем належними, допустимими та переконливими доказами не спростовано презумпцію того, що спірна квартира є спільної сумісною власністю позивача та відповідачки.

Так, суд правильно відхилив як докази набуття спірної квартири за власні кошти позивача договір грошей від 08 січня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_3 передала у дар ОСОБА_2 кошти у сумі 22000 доларів США, а також твердження позивача про отримання ним 19000 доларів США для придбання квартири від своїх батьків.

Такий висновками суду першої інстанції є правильним, виходячи з наступного.

В силу положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належним є докази, які містять інформації щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відтак договір дарування валютних цінностей від 08 січня 2013 року, який укладено у простій письмовій формі, підлягав нотаріальному посвідченню.

Правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність (частина 1 статті 220 ЦК України).

В силу частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Тому суд обґрунтовано виснував, що наданий позивачем договір дарування від 08 січня 2013 року через свою нікчемність не може підтвердити набуття ним в дар валютних цінностей.

Крім того, суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача на отримання від своїх батьків 19000 доларів США на придбання власного житла, оскільки зазначене не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

З огляду на викладені положення закону щодо вимог до форми укладання договорів дарування валютних цінностей апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що суд не викликав свідків на клопотання позивача з метою підтвердження факту отримання ним грошових коштів від родичів, оскільки такі факти не можуть підтверджуватися такими доказами як пояснення свідків.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність згоди позивача на придбання спірної квартири.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочинів, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановив суд першої інстанції, дійсність договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2013 року позивачем оскаржена не була.

У пункті 1.3 договору зазначено, що згода ОСОБА_2 на придбання квартири, підписання та укладання договору купівлі-продажу викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. 16 січня 2012 року за реєстровим №24.

За такого суд першої інстанції вважав, що твердження позивача про відсутність його згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири спростована дослідженими в судовому засіданні доказами.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відхилення такого висновку суду, а тому не приймає відповідні доводи апеляційної скарги, оскільки позивачем у встановленому законом порядку не спростовано а ні дійсність договору купівлі-продажу в цілому, а ні свою згоду на його укладання відповідачкою.

Апеляційний суд також вважає безпідставними аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону через прийняття відзиву відповідачки на позовну заяву з порушенням визначених процесуальним законом строків.

Відповідно до частини 7 статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Тобто відлік строку для подання відзиву на позовну заяву починається з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази вручення відповідачці ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження у справі, а тому не має підстав для висновку, що відзив на позовну заяву був поданий до суду 26 травня 2021 року з пропуском передбаченого законом строку.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що з огляду на вимоги статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, змісту та підстав заявлених позовних вимог не вбачає підстав для визначення в межах справи, яка переглядається, часток сторін у спільному сумісному майні, яким є спірна квартира АДРЕСА_1 , оскільки такі вимоги ОСОБА_2 не заявлялись і, відповідно, судом обставини, зокрема, передбачені статтею 70 СК України не встановлювались і предметом дослідження та оцінки не були. Між тим, сторони у даній справі не позбавлені права в майбутньому на пред`явлення відповідного позову про визначення часток та/або поділ спірної квартири.

Суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення, дотримавшись вимог процесуального закону та правильно застосувавши положення матеріального права, тому колегія суддів в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду рішення суду, яке оскаржувалось, залишено без змін, відсутні передбачені законом підстави для зміни розподілу судових витрат, які покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Алфімова Олексія Валентиновича залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський

________________________________________

Повний текст постанови складений 08 грудня 2021 року