ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», поданою представником - Кравцовою Світланою Миколаївною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної адміністрації про виселення з житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної адміністрації про виселення з житлового приміщення. Позов обґрунтований тим, що 29 листопада 2005 року між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 96/8-05, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 15 000,00 доларів США, а останній зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування коштами в сумі, в строк та на умовах, визначених цим договором. 01 грудня 2005 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Німченко О.Є. та зареєстрований в реєстрі № 3507 к, відповідно до якого ОСОБА_4 передав в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру, загальною площею 58,80 кв.м., житловою площею 40,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 102 000,00 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі якого 10 березня 2014 року ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Однак, після відкриття вказаного виконавчого провадження стало відомо, що в спірній квартирі зареєстровані всі відповідачі, включаючи малолітню дитину, що унеможливлює реалізацію предмету іпотеки.Зазначив, що малолітній ОСОБА_4 зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після придбання предмету іпотеки та укладання іпотечного договору, тобто купівля спірної квартири та передача її в іпотеку банку відбулася раніше за реєстрацію в ній малолітньої дитини. Враховуючи, що заборгованість за кредитним договором не погашена, письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилось поза увагою мешканців, право користування спірною квартирою в малолітнього виникло після її купівлі та укладення іпотечного договору, вважає, що має право вимагати примусового виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення. Разом з тим, 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги, в результаті чого відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 86/8-05 від 29 листопада 2005 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у позові товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з житлового приміщення - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», через представника- Кравцову Світлану Миколаївну подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що судом не враховано, що предметом розгляду справи було не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення осіб з майна, яке вже належить позивачу (банку) на праві власності. Відповідачі втратили відповідно до ст. 317 ЦК України право користування спірною квартирою. Вважає, що попереднє набуття права власності на таке майно позичальником за кредитні чи власні кошти не має значення для вірного вирішення справи.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 , згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що доводи апеляційної скарги не стосуються мотивів оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 , адвокат - Ващенко Т.В., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що29 листопада 2005 року між ЗАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 96/8-05, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., з процентною ставкою 12,0% річних, строком повернення не пізніше 28 листопада 2015 року (а.с. 5-7).

26 листопада 2009 року між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № с96/8-05 від 29 листопада 2005 року, згідно з яким за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 14,5% річних (а.с. 15).

В забезпечення виконання грошових зобов`язань, 01 грудня 2005 року між ЗАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 181/236-2005, відповідно до умов якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року (а також усіх додаткових угод/договорів до нього), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_4 за умовами якого останній зобов`язався в порядку, передбаченому кредитним договором повернути іпотекодержателю до 28 листопада 2015 року кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., відсотки за користування ним у розмірі 12% річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором, кредит надається для ремонту та облаштування житла. Предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира, загальною площею 58,80 кв.м., житловою площею 40,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, право якої отримано ним на правомірних підставах (а.с. 19-21).

30 листопада 2009 року між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 181/23-2005, відповідно до умов якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року (а також усіх додаткових угод/договорів до нього), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_4 за умовами якого останній зобов`язався в порядку, передбаченому кредитним договором повернути іпотекодержателю до 28 листопада 2015 року кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, що станом на день укладення кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 75 750,00 грн., відсотки за користування ним у розмірі 14,5% річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором (а.с. 22).

Матеріали справи подані до суду першої інстанції не містять доказів того, що іпотечне майно перебуває у власності позивача - ТОВ «Кредитні ініціативи».

З матеріалів справи вбачається, що єдиним власником предмету іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 являється відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01 липня 2002 року (а.с. 23).

При цьому у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з 2007 року малолітній ОСОБА_4 (а.с. 27).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 96/8-05 від 29 листопада 2005 року, яка станом на 30 червня 2013 року складає 173 895,15 грн. та складається із заборгованості: за кредитом - 119 888,61 грн., по відсотках - 50 077,58 грн., пеня 3 928,96 грн.,- звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної об`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Зупинено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. (а.с. 158-160).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення: «визначити початкову ціну предмету іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 102 000,00 грн. проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій» (а.с. 161-163).

14 березня 2014 року банк направив на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення, в якій зазначив, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданийі в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав. Іпотечне майно було придбане не за кредитні кошти, відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї власності, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян , інтересам суспільства , погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови , за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло , придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту , житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатну або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Суд першої інстанції вірно вважав, що вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15, які на думку апеляційного суду було вірно застосовано у даних правовідносинах.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду від 15.07.2021 року по справі № 290/853/19 при виселенні з іпотечного майна, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Перед тим, як звертатися до суду з проханням про виселення особи з іпотечного житлового приміщення, потрібно розібратися за які кошти воно було придбано. Допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

З вищесказаного, можливо зробити висновок, що особу можливо виселити з іпотечної квартири лише за таких підстав: квартира (дім) була куплена за кредитні кошти, а повернення коштів було забезпечене іпотекою відповідно купленого житлового приміщення; квартира була забезпечена іпотекою, але вона була придбана не за кредитні кошти, особу можливо буде виселити, якщо в рішенні суду буде вказано постійне житло особи у відповідності до частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що рішенням суду звернуто стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому подальше проживання відповідачів в квартирі унеможливлює її реалізацію та порушує права іпотекодержателя.

Проте, судом встановлено, що спірна квартиране була придбана за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику, оскільки договір іпотеки укладений 11 грудня 2005 року і на час його укладання квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 липня 2002 року приватним нотаріусом КМНО Чернокур О,М., про що зроблено запис до реєстру за № 2311 та зареєстрований в КМ БТІ 11 липня 2002 року за реєстраційним № 217а/33978.

А відтак, за умови, що іпотечне майно було придбане не за кредитні кошти, відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Оскільки витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2019 року, доданий апелянтом до апеляційної скарги (т.2, а.с.149) не був поданий до суду першої інстанції при ухваленні рішення а відтак, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, не приймається до уваги колегією суддів, так як жодні поважні причини щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції в матеріалах справи відсутні і апелянтом не зазначені.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що таких обставин, як право власності позивача на спірне житло не існувало на час пред`явлення 22.05.2014 року позову, оскільки таке право було зареєстроване за позивачем лише 30.05.2019 року, а тому всі доводи апеляційної скарги, які зводяться до необхідності виселення відповідачів саме з підстав ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України до уваги колегією суддів не приймаються, так як такі підстави не були заявлені позивачем на обґрунтування позову і таких посилань позовна заява не містить. Жодних заяв щодо зміни підстав позову матеріали справи також не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», поданупредставником - Кравцовою Світланою Миколаївною - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура