Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 706/680/20

провадження № 61-15023св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державне підприємство «Дослідницьке господарство «Нива» Інституту розведення і генетики тварин імені М. В. Зубця Національної академії аграрних наук України (позивач за зустрічним позовом), Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області (відповідач за зустрічним позовом), Виконавчий комітет Верхняцької селищної ради (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за зустрічним позовом),

відповідач за зустрічним позовом - Христинівська районна державна адміністрація Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стригунової Галини Іванівни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 01 березня 2021 року у складі судді Олійника М. Ф. та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзивів на позовні заяви і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідницьке господарство «Нива» Інституту розведення і генетики тварин імені М. В. Зубця Національної академії аграрних наук України (далі - ДП «Дослідницьке господарство «Нива»), Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки, посилаючись на те, що на підставі договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 18 жовтня 2007 року, укладеного між ним та Христинівською районною державною адміністрацією Черкаської області (далі - Христинівська РДА), посвідченого державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори, він є орендарем земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 8,9127 га, яка знаходиться в адміністративних межах Христинівської сільської ради Христинівського району (за межами населеного пункту). Вказаний договір оренди укладено на 49 років, тобто до грудня 2056 року, та зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 11 грудня 2007 року за № 03. З метою внесення відомостей про його право користування зазначеною земельною ділянкою до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у липні 2019 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із заявою про надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки. Листом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 серпня 2019 року йому було повідомлено про те, що частина земельної ділянки площею 8,9127 га, на яку він мав намір отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою, перебуває у постійному користуванні суміжного землекористувача, що унеможливлює прийняття рішень по суті. Згідно з кадастровим планом, актом визначення меж земельної ділянки в натурі, планом встановлення меж, які є невід`ємними частинами договору оренди, таким суміжним землекористувачем є ДП «Дослідницьке господарство «Нива». У червні 2020 року він отримав витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0001, з доданими до нього кадастровим планом та описом меж з експлікацією земельних угідь, з якого вбачається, що 28 травня 2012 року відділом Держгеокадастру у Христинівському районі Черкаської області протиправно внесено інформацію про документацію із землеустрою до Державного земельного кадастру, що призвело до подвійної реєстрації частини земельної ділянки, яка зареєстрована в Державному реєстрі земель 11 грудня 2007 року та перебуває в його строковому користуванні на підставі договору оренди. З витягу з Державного земельного кадастру від 09 червня 2020 року та додатків до нього вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0001 межує із земельними ділянками Христинівської сільської ради та ДП «Дослідницьке господарство «Нива», однак відомості, внесені державним кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру, не відповідають дійсності, так як особи, які 28 травня 2012 року на замовлення ДП «Дослідницьке господарство «Нива» виготовили технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :03:002:0001, допустили метричну помилку та визначили її межі від літери «А» до літери «Б», частина якої проведена посередині земельної ділянки, яка належить йому на праві оренди, і не вказали його суміжним користувачем. У травні 2012 року відділ Держгеокадастру у Христинівському районі Черкаської області вніс до Державного земельного кадастру відомості про реєстрацію земельної ділянки за ДП «Дослідницьке господарство «Нива» з присвоєнням їй кадастрового номера :03:002:0001 та не перевірив той факт, що частина земельної ділянки вже зареєстрована в Державному реєстрі земель за ним, тобто протиправно прийняв рішення про повторну її реєстрацію. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 листопада 2019 року вбачається, що на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради від 29 серпня 2018 року зазначену земельну ділянку зареєстровано за ДП «Дослідницьке господарство «Нива». Однак державний реєстратор не використав своїх повноважень, передбачених частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив відповідність поданих документів вимогам законодавства, що призвело до прийняття помилкового рішення, яким порушено його право оренди. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати: рішення відділу Держгеокадастру у Христинівському районі у Черкаській області від 28 травня 2012 року про державну реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, за користувачем ДП «Дослідне господарство «Нива» в Державному земельному кадастрі; рішення Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради від 29 серпня 2018 року № 42745022 про державну реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, за користувачем ДП «Дослідне господарство «Нива» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У відзиві на позовну заяву Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області заперечило проти позову ОСОБА_1 та просило відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідно до рішення Христинівської районної ради народних депутатів від 31 липня 1998 року № 4-9 Дослідному елітно-насінницькому господарству «Нива» було видано державний акт на право постійного користування землею площею 2 774,7 га. В подальшому розпорядженням Христинівської РДА від 28 квітня 2012 року № 60/04-02-1 ДП «Дослідницьке господарство «Нива» було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 49,1108 га, які перебувають в постійному користуванні державного підприємства. На виконання цього дозволу було розроблено проект відведення земельних ділянок, який затверджений розпорядженням Христинівської РДА від 23 листопада 2012 року № 190/01-02-1. Межі земельної ділянки встановлюються під час проведення робіт із землеустрою та складення відповідної землевпорядної документації. Кадастровий номер :03:002:0001 був присвоєний земельній ділянці площею 29,3350 га на підставі розробленого проекту відведення. Однак у фонді землевпорядної документації відсутня документація із землеустрою щодо встановлення та визначення меж земельної ділянки площею 8,9127 га або будь-яка інша документація, що складалася під час відведення ОСОБА_1 земельної ділянки в користування. Вказане підтверджується як текстом розпорядження Христинівської РДА від 26 вересня 2007 року № 220 про передачу ОСОБА_1 в довгострокову оренду терміном на 49 років земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 8,9127 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в адміністративних межах Христинівської сільської ради, так і пунктом 18 договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 18 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Христинівською РДА, в якому зазначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Тобто під час укладення договору оренди не було дотримано встановленого законодавством порядку та не визначено межі земельної ділянки, яка передавалася ОСОБА_1 в оренду.

У відповіді на відзив Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ОСОБА_1 зазначив, що в постійне користування ДП «Дослідне господарство «Нива» передавалася сформована земельна ділянка площею 2 774,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Христинівської районної ради народних депутатів від 31 липня 1998 року № 4-9, якій згідно з чинним на той час земельним законодавством кадастровий номер не присвоювався. Однак з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 вересня 2020 року № 222895303 вбачається, що за ДП «Дослідне господарство «Нива» зареєстровані 76 земельних ділянок, в тому числі земельна ділянка площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001. При цьому земельна ділянка площею 2 774,7 га, надана у постійне користування ДП «Дослідне господарство «Нива», взагалі не була зареєстрована в Державних реєстрах, а здійснена реєстрація 76 земельних ділянок у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказує на те, що державний кадастровий реєстратор зареєстрував новосформовані земельні ділянки в результаті поділу земельної ділянки площею 2 774,7 га. Державний кадастровий реєстратор не мав законних підстав здійснювати реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001, оскільки Христинівська РДА не приймала рішення щодо її надання в постійне користування ДП «Дослідне господарство «Нива». Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 червня 2020 року № НВ-020 державну реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001 проведено на підставі проекта землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості), складеного 28 травня 2012 року ПП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Однак зазначений проект землеустрою відповідач не надав. При цьому з доданого до позовної заяви кадастрового плану земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001 вбачається, що ця ділянка від літери «А» до літери «Б» межує із землями Христинівської сільської ради та з точки повороту 13 до точки повороту 1 довжиною лінійного проміру 606,21, з точки повороту 1 до точки повороту 2 довжиною лінійного проміру 83,37, з точки повороту 2 до точки повороту 3 довжиною лінійного проміру 606,21, що складає 5,05397 га, сформована за рахунок частини земельної ділянки, яка була передана йому в оренду.

Виконавчий комітет Верхняцької селищної ради також подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що державну реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, за користувачем ДП «Дослідне господарство «Нива» проведено державним реєстратором Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради з дотриманням вимог чинного законодавства, так як мало місце перенесення існуючого права, зареєстрованого в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, про що містилися відомості в Держаному земельному кадастрі, і державний реєстратор зобов`язаний був перенести відповідну інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, засідання Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради 29 серпня 2018 року не проводилося та ніякі рішення, зокрема № 42745022, не приймалися. Рішення з таким номером взагалі відсутнє.

У відповіді на відзив Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради ОСОБА_1 зазначив, що державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЧР № 000046, виданий 29 грудня 1998 року Христинівською районною радою народних депутатів, не стосується земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001, так як цей державний акт видано на земельну ділянку площею 2 774,7 га і жодних доказів того, що вказану земельну ділянку було поділено та сформовано інші земельні ділянки, не надано.

У серпні 2020 року ДП «Дослідне господарство «Нива» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Верхняцької селищної ради, про визнання недійсним договору оренди землі. Обґрунтовуючизустрічні позовні вимоги, ДП «Дослідне господарство «Нива» посилалося на те, що воно набуло право постійного користування спірними землями раніше ОСОБА_1 , тому укладенню між ОСОБА_1 та Христинівською РДА договору оренди земельної ділянки від 18 жовтня 2007 року мала передувати процедура припинення (вилучення) орендованих земель з постійного користування ДП «Дослідне господарство «Нива». Сам факт передачі земель в оренду без ухвалення у встановленому законом порядку рішення про припинення права постійного користування та без згоди на це постійного користувача не може вважатися законним та таким, що припиняє право постійного користування. Тому передача в оренду спірних земель у 2007 році відбулася з порушенням прав ДП «Дослідне господарство «Нива» та вимог законодавства, зокрема статей 116, 140 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи викладене, ДП «Дослідне господарство «Нива» просило визнати недійсним договір оренди землі, укладений 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Христинівською РДА. Крім того, в зустрічній позовній заяві ДП «Дослідне господарство «Нива» зазначило, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження факту формування та реєстрації земельної ділянки у 2012 році не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності. При цьому реєстрація права постійного користування у 2018 році є похідною від виданого державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та її формування як об`єкта речових прав.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2020 року зустрічний позов ДП «Дослідне господарство «Нива» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднано ці справи в одне провадження.

У відзиві на зустрічну позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Стригунова Г. І. зазначила, що ДП «Дослідне господарство «Нива» без належних правових підстав визначило відповідачами в цьому спорі Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області та Виконавчий комітет Верхняцької селищної ради і помилково не вказало відповідачем Христинівську РДА. Доводи ДП «Дослідне господарство «Нива» про те, що на час укладення договору оренди земельної ділянки у 2007 році частина цієї ділянки перебувала в його постійному користуванні, не підтверджені належними доказами та спростовуються додатками до вказаного договору оренди, а саме кадастровим планом, планом встановлення меж, актом визначення меж земельної ділянки, з яких вбачається, що частина межі земельної ділянки, яка перебувала у постійному користуванні ДП «Дослідне господарство «Нива», проходила від Б до А в точках повороту з 11 до 1 з лінійним проміром між ними. Ця межа погоджена ДП «Дослідне господарство «Нива», про що в акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 28 липня 2007 року міститься підпис керівника та печатка ДП «Дослідне господарство «Нива». Оскільки ДП «Дослідне господарство «Нива» як суміжний землекористувач 28 липня 2007 року погодило межі земельної ділянки, то з цього часу йому було відомо про існування оспорюваного договору оренди земельної ділянки, однак із зустрічним позовом до суду воно звернулося лише в серпні 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на зустрічну позовну заяву Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області зазначило, що не приймало рішення про передачу в користування земельної ділянки та не укладало оспорюваний договір оренди, тому воно не може надати пояснення або заперечення і вирішення зустрічного позову залишає на розсуд суду.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2020 року Христинівську РДА залучено до участі у справі як співвідповідача за зустрічним позовом.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 01 березня 2021 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надав доказів накладення земельної ділянки площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, яка належить ДП «Дослідне господарство «Нива», на земельну ділянку, яка перебуває в його користуванні на підставі договору оренди. В листі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 серпня 2019 року № 2965/0/95-19, на який ОСОБА_1 послався як на доказ накладення земельних ділянок, не зазначено про те, що частина земельної ділянки площею 8,9127 га, на яку позивач хотів отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою, перебуває в постійному користуванні саме суміжного землекористувача. Відповідно до кадастрового плану, акта визначення меж земельної ділянки в натурі, плану встановлення меж земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, суміжними землекористувачами є не тільки ДП «Дослідне господарство «Нива», а й Христинівська сільська рада. Тому суд позбавлений можливості зробити висновок, чи дійсно частина земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, має подвійну реєстрацію. Відмовляючи в задоволені зустрічного позову, місцевий суд послався на те, що в матеріалах справи міститься підписаний керівником та скріплений печаткою ДП «Дослідне господарство «Нива» акт визначення меж земельної ділянки в натурі від 28 липня 2007 року, який є невід`ємною частиною спірного договору оренди і який спростовує доводи ДП «Дослідне господарство «Нива» про те, що воно дізналося про існування спірного договору оренди земельної ділянки лише з первісного позову. Оскільки ДП «Дослідне господарство «Нива» довідалося про порушення свого права 28 липня 2007 року, а звернулося до суду із зустрічним позовом лише 31 серпня 2020 року, то воно пропустило позовну давність, про застосування якої заявив ОСОБА_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 01 березня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

07 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стригунова Г. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 01 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 червня 2021 року у справі № 916/1714/20.

У жовтні 2021 року представник ДП «Дослідне господарство «Нива» - адвокат Ситник Т. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Христинівського районного суду Черкаської області.

23 вересня 2021 року справа № 706/680/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЧР № 000046, виданого 29 грудня 1998 року на підставі рішення Христинівської районної ради народних депутатів від 31 липня 1998 року № 4-9, Дослідному елітно-насінницькому господарству «Нива» (ДП «Дослідне господарство «Нива») надано в постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 2 774,7 га землі в межах згідно з планом землекористування. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 49.

18 жовтня 2007 року між Христинівською РДА (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за умовами якого ОСОБА_1 була передана в оренду земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 8,9127 га в адміністративних межах Христинівської сільської ради. Договір укладений строком на 49 років, посвідчений державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 11 грудня 2007 року за № . Земельна ділянка передана в оренду на підставі розпорядження Христинівської РДА від 26 вересня 2007 року № 220.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 червня 2020 року за ДП «Дослідне господарство «Нива» на праві постійного користування зареєстрована земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, в адміністративних межах Христинівської сільської ради. Орган, який зареєстрував земельну ділянку, - відділ Держгеокадастру у Христинівському районні Черкаської області. Дата державної реєстрації земельної ділянки - 25 грудня 1998 року. Документація із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, - проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості), 28 травня 2012 року, ПП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

На підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради Волощук О. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 серпня 2018 року, індексний номер: 42745022, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права ДП «Дослідне господарство «Нива» постійного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки, ОСОБА_1 зазначив, що до Державного земельного кадастру протиправно внесено відомості про реєстрацію земельної ділянки за ДП «Дослідницьке господарство «Нива» з присвоєнням їй кадастрового номеру :03:002:0001, оскільки державний реєстратор не перевірив той факт, що частина земельної ділянки 11 грудня 2007 року була зареєстрована за ним в Державному реєстрі земель, тобто державний реєстратор прийняв рішення про повторну реєстрацію частини земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні на підставі договору оренди.

Як на підтвердження накладення земельних ділянок позивач послався на лист Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 серпня 2019 року № 2965/0/95-19, кадастровий план, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, план встановлення меж земельної ділянки, наданої в оренду.

Однак судами встановлено, що у вищевказаному листі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області не зазначено про те, що частина земельної ділянки площею 8,9127 га, на яку позивач хотів отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою, перебуває в постійному користуванні саме суміжного землекористувача, як про це вказано в позовній заяві. Крім того, відповідно до кадастрового плану, акта визначення меж земельної ділянки в натурі, плану встановлення меж земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, суміжними землекористувачами є не тільки відповідач ДП «Дослідницьке господарство «Нива», а й Христинівська сільська рада. Тому відсутня можливість зробити висновок про те, чи дійсно частина земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, має подвійну реєстрацію.

Оскільки ДП «Дослідницьке господарство «Нива» набуло право постійного користування земельною ділянкою з часу видачі 29 грудня 1998 року державного акта, то у 2012 році відбулося лише перенесення в земельний кадастр раніше сформованих земель, а у 2018 році - внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач не довів тих обставин, що виданий ДП «Дослідницьке господарство «Нива» державний акт на право постійного користування землею втратив чинність або що ДП «Дослідницьке господарство «Нива» здійснило захоплення чужих земель чи втратило своє право постійного користування, яке виникло і продовжує існувати з 1998 року - часу видачі державного акта на право постійного користування землею.

Крім того, апеляційним судом було встановлено, що у фонді землевпорядної документації відсутня документація із землеустрою щодо встановлення та визначення меж земельної ділянки площею 8,9127 га або будь-яка інша документація, що складалася під час відведення ОСОБА_1 земельної ділянки в користування. Вказане підтверджується текстом розпорядження Христинівської РДА від 26 вересня 2007 року № 220 та пунктом 18 укладеного договору оренди, в якому вказано, що передача земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 здійснюється без розроблення проекту її відведення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей у складі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальних органів здійснюються державними кадастровими реєстраторами. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку (частина перша статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, документація із землеустрою та оцінки земель, яка є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, подається органу, що здійснює внесення таких відомостей, також у формі електронного документа. Вимоги до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа визначаються Порядком ведення Державного земельного кадастру. Електронний документ подається Державному кадастровому реєстратору, який здійснює внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру, разом із документацією, яка є підставою для такого внесення, у паперовому вигляді. Перевірка відповідності наданого електронного документа наявним даним Державного земельного кадастру та встановленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик щодо розроблення такого документа здійснюється Державним кадастровим реєстратором, уповноваженим здійснювати внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру, протягом строку, встановленого статтею 21 цього Закону для їх внесення.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа; документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки. Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Абзацом першим пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (пункти 8, 14 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення відділу Держгеокадастру у Христинівському районі у Черкаській області від 28 травня 2012 року про державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 29,3350 га, кадастровий номер :03:002:0001, за користувачем ДП «Дослідне господарство «Нива», а також рішення Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради від 29 серпня 2018 року № 42745022 про державну реєстрацію вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів накладення зазначеної земельної ділянки на ділянку, яка перебуває в його користуванні на підставі договору оренди, тобто не довів факту порушення його прав оскаржуваними рішеннями про державну реєстрацію земельної ділянки.

Наведені висновки судів зроблені з порушенням норм процесуального права та є передчасними з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пунктах 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18, на яку послалася представник ОСОБА_1 - адвокат Стригунова Г. І. в касаційній скарзі, зазначено, що згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У справі, яка переглядається, в позовній заяві та відповіді на відзив Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ОСОБА_1 посилався, на те, що листом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 серпня 2019 року йому було повідомлено, що частина земельної ділянки площею 8,9127 га, на яку він мав намір отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою, перебуває в постійному користуванні суміжного землекористувача, що унеможливлює прийняття рішень по суті. Згідно з кадастровим планом, актом визначення меж земельної ділянки в натурі, планом встановлення меж, які є невід`ємними частинами договору оренди, таким суміжним землекористувачем є ДП «Дослідницьке господарство «Нива», яке 28 липня 2007 року погодило межі, наданої йому в оренду земельної ділянки. У травні 2012 року відділ Держгеокадастру у Христинівському районі Черкаської області вніс до Державного земельного кадастру відомості про реєстрацію земельної ділянки площею 29,3350 га за ДП «Дослідницьке господарство «Нива» з присвоєнням їй кадастрового номера :03:002:0001 та не перевірив той факт, що частина земельної ділянки вже зареєстрована в Державному реєстрі земель за ним, тобто протиправно прийняв рішення про повторну її реєстрацію. Відомості, внесені державним кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру, не відповідають дійсності, оскільки з витягу з Державного земельного кадастру від 09 червня 2020 року та додатків до нього вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0001 від літери «А» до літери «Б» з точки повороту 13 до точки повороту 1 довжиною лінійного проміру 606,21, з точки повороту 1 до точки повороту 2 довжиною лінійного проміру 83,37, з точки повороту 2 до точки повороту 3 довжиною лінійного проміру 606,21, що складає 5,05397 га, сформована за рахунок частини земельної ділянки, яка була передана йому в оренду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, вказав, що він позбавлений можливості зробити висновок, чи дійсно частина земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, має подвійну реєстрацію, так як в листі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 23 серпня 2019 року не зазначено про те, що частина земельної ділянки площею 8,9127 га, на яку позивач хотів отримати згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою, перебуває в постійному користуванні саме суміжного землекористувача, як про це вказано в позовній заяві, і відповідно до кадастрового плану, акта визначення меж земельної ділянки в натурі, плану встановлення меж земельної ділянки, наданої в оренду позивачу, суміжними землекористувачами є не тільки відповідач ДП «Дослідницьке господарство «Нива», а й Христинівська сільська рада.

Однак при цьому суди не дослідили наданий позивачем додаток до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 червня 2020 року № НВ-020, який містить кадастровий план земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001, та не спростували доводів позивача про те, що вказана земельна ділянка від літери «А» до літери «Б» з точки повороту 13 до точки повороту 1 довжиною лінійного проміру 606,21, з точки повороту 1 до точки повороту 2 довжиною лінійного проміру 83,37, з точки повороту 2 до точки повороту 3 довжиною лінійного проміру 606,21, що складає 5,05397 га, сформована за рахунок частини земельної ділянки, яка передана йому в оренду.

Крім того, встановивши, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЧР № 000046 від 29 грудня 1998 року Дослідному елітно-насінницькому господарству «Нива» (ДП «Дослідне господарство «Нива») надано в постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 2 774,7 га землі в межах згідно з планом землекористування, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, не дав оцінки доводам позивача про те, що вказаний державний акт на право постійного користування землею не стосується земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001, так як його видано на земельну ділянку площею 2 774,7 га.

Також суди попередніх інстанцій не встановили обставин, за яких відбулося формування земельної ділянки площею 29,3350 га з кадастровим номером :03:002:0001 та набуття ДП «Дослідницьке господарство «Нива» права постійного користування цією ділянкою. Тому висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що у 2012 році відбулося лише перенесення в Державний земельний кадастр раніше сформованих земель, а у 2018 році - внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є необґрунтованими.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди попередніх інстанцій не виклали в судових рішеннях в достатній мірі мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Враховуючи наведене, доводи заявника про те, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 715/316/18, є обґрунтованими.

Разом з тим за змістом постанови від 01 червня 2021 року у справі № 916/1714/20, на яку послався заявник в касаційній скарзі, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автошайрподілля» (далі - Товариство) до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі - Підприємство) про стягнення заборгованості за договором на закупівлю послуг з перевезення вантажів. При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що лише в суді апеляційної інстанції Підприємство зазначило про інші обставини (не вказані ним у суді першої інстанції) стосовно того, що акт надання послуг від 14 січня 2020 року № 27942 підписаний від імені Товариства шляхом факсимільного відтворення підпису без письмової угоди сторін, що є порушенням порядку оформлення первинних документів бухгалтерського обліку. З урахуванням положень частини четвертої статті 165 Господарського процесуального кодексу України, так як у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, не містилося вказівки на незгоду Підприємства з обставинами, на яких ґрунтувалися позовні вимоги Товариства, саме у зв`язку з використанням факсимільного відтворення підпису на акті надання послуг від 14 січня 2020 року № 27942, Підприємство не вправі було заперечувати проти таких обставин під час розгляду справи по суті з відповідних підстав (які були ним наведені лише в апеляційній інстанції). Суд апеляційної інстанції хоча і з інших мотивів (за недоведеністю обставин наявності факсимільного відтворення підпису на зазначеному акті), проте по суті правильно відхилив такі посилання Підприємства, погодившись із правильними висновками суду попередньої інстанції.

Однак у справі, яка переглядається в касаційному порядку, предметом спору є визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки, а підставою позову - те, що державний реєстратор не використав своїх повноважень, передбачених частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив відповідність поданих документів вимогам законодавства, що призвело до прийняття помилкового рішення, яким порушено право ОСОБА_1 як орендаря земельної ділянки.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 червня 2021 року у справі № 916/1714/20, на яку послався заявник в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 916/1714/20.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що у зв`язку з неналежним дослідженням зібраних доказів судами попередніх інстанцій не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Дослідницьке господарство «Нива», Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки, не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стригунової Галини Іванівни задовольнити частково.

Заочне рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 01 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідницьке господарство «Нива» Інституту розведення і генетики тварин імені М. В. Зубця Національної академії аграрних наук України, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Виконавчого комітету Верхняцької селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук