У Х В А Л А

04 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 646/4899/19

провадження № 61-1679ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) суму безпідставно списаних коштів у розмірі 67 531,00 грн, пеню за час затримки повернення коштів - 17 017,81 грн, відшкодувати моральну шкоду - 10 000,00 грн та визнати неправомірною бездіяльність відповідача в частині неналежного розгляду (нерозгляду) заяв від 08 листопада 2018 року та 14 січня 2019 року.

Позов обґрунтований тим, що 29 березня 2016 року між позивачем та банком укладені договори комплексного банківського обслуговування фізичних осіб про банківський депозитний рахунок тарифного пакету «Мій рахунок» та відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 у ТВБВ 100/20/0328 за адресою: м. Харків, пр. Московський, 89 (відділення 328), на який щомісячно перераховувалася пенсія, і зарплатний депозитний рахунок тарифного пакету «Мій комфорт» № НОМЕР_2 у ТВБВ 10020/0324 за адресою: м. Харків, пр. Московський, 38 (відділення 324).

У подальшому між сторонами підписувалися заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб і номери пенсійного та зарплатного рахунків не змінювались.

22 жовтня 2018 року здійснена спроба незаконного отримання коштів з двох карток позивача: зарплатної та пенсійної. Картки протягом декількох хвилин були заблоковані ОСОБА_1 (без права відновлення) по гарячій лінії АТ «Ощадбанку». При цьому позивач пояснив оператору ситуацію та описав дії зловмисників, попередив через нього службу безпеки банку про ймовірне шахрайство. Безпосередньо після цього дзвінка позивач втратив мобільний телефонний зв`язок через те, що зловмисники перехопили його телефонний номер і перевели його з сім-карти позивача на свою. Того ж дня позивач поновив свій мобільний номер у оператора «Водафон» - повернув номер на свою сім-карту.

23 жовтня 2018 року у відділенні банку № 324 позивач перевірив стан своїх рахунків. Банк своєчасно заблокував доступ до банківських рахунків і кошти на обох рахунках ОСОБА_1 не втрачені. Позивач замовив виготовлення нових карток, про необхідність зміни фінансового номеру телефону, прив`язаного до його рахунків, він не був проінформований співробітниками банку, тому фінансовий номер залишився тим самим.

08 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримав нові картки у відділеннях банку, які були активовані його працівниками. Через 20 хвилин після активації ОСОБА_1 отримав напівобірване смс-повідомлення від «Водафон» про надходження заявки на заміну сім-карти телефону. Після цього його телефонний зв`язок знову обірвався.

Позивач одразу ж повернувся до відділення № 328 банку для повторного блокування карток, однак виявилося, що з обох рахунків були зняті усі кошти. Зі зарплатного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 знято 38 833,00 грн, з пенсійного рахунку № НОМЕР_4 - 28 000,00 грн.

Працівниками відділення № 328 встановлено, що кошти переводились на інший банківський рахунок і на час їхнього звернення переказ був ще заблокованим (не здійсненим).

Порушень правил безпеки банку ОСОБА_1 не вчиняв. Згідно з визначеною у банку процедури того ж дня позивач подав заяву у поліцію за фактом крадіжки коштів, після чого номери рахунків знову було змінено. Згодом позивач зв`язався зі співробітниками служби безпеки банку з приводу розслідування крадіжки коштів. Співробітники служби безпеки порадили негайно змінити фінансовий номер телефону, що і було зроблено, проте це запропоновано тільки після крадіжки коштів. Оператор банку, якому позивач повідомив на гарячій лінії про підозрілий дзвінок від аферистів та про те, що їм відомі номери його карток, не порадив змінити фінансовий номер телефону. Співробітники відділення банку, до яких звернувся позивач на наступний день після дзвінка, також не повідомили його про це.

Співробітники АТ «Ощадбанк» проявили службову недбалість щодо вживання запобіжних засобів проти шахрайства. Жодної відповіді безпосередньо від самого банку на його заяву про крадіжку коштів ОСОБА_1 не отримав. За заявою ОСОБА_1 від 08 листопада 2018 року правоохоронними органами відкрите кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

14 січня 2019 року позивач подав повторно заяву до банку про повернення коштів. На вказану заяву від 14 січня 2019 року про повернення незаконно списаних коштів позивач відповіді також не отримав.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року, позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони при укладенні договорів комплексного банківського обслуговування фізичних осіб домовилися, що послідовне введення одноразового цифрового паролю, отриманого на номер мобільного телефону, повідомлений клієнтом банку в порядку та спосіб, визначений договором, або ідентифікація клієнта шляхом біометрії, є аналогом власноручного підпису клієнта. 08 листопада 2018 року при вході до системи дистанційного обслуговування Mobile-банкінг «Ощад 24/7» та проведенні операцій з переказу коштів була проведена електронна ідентифікація самого електронного платіжного засобу і його користувача. Ризики та негативні наслідки передачі ним третій особі мобільного телефону (відповідної SIM-карти), номер якого визначений у заяві про приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб або повідомлений банку в іншому встановленому договором порядку як номер мобільного телефону клієнта, їх втрати, незаконного заволодіння ними, а також ризик технічного перехоплення інформації, направленої на номер мобільного телефону клієнта несе клієнт. Якщо персоналізацію від імені позивача проведено сторонньою особою, яка заволоділа SIM-картою та номером картки, саме клієнт несе ризик та негативні наслідки такого незаконного заволодіння. За відсутності належних доказів щодо проведення операцій сторонніми особами поза волею та бажанням Клієнта, відсутності доказів вини банку, банк не несе відповідальність за проведені позивачем операції по його рахунку.

Позивач не надав доказів, що саме з вини представників банку були перераховані кошти з його рахунку. ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомив, що зняття грошових коштів з його рахунків було здійснене особою, встановленою в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0006240, йому відомі дані вищевказаної особи. Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення безпідставно списаних коштів відмовлено. У стягненні пені та відшкодуванні моральної шкоди позивачу відмовлено через те, що вимоги є похідними від вимоги про стягнення безпідставно списаних коштів.

АТ «Ощадбанк» надавав на заяви ОСОБА_1 відповіді і відправляв їх за адресою його проживання, на підтвердження цього надано реєстр відправки та квитанцію, тому в задоволенні вимог про визнання неправомірною бездіяльності відповідача в частині неналежного розгляду (нерозгляду) заяв відмовлено.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди у розмірі 94 548,81 грн.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Крім цього, предметом спору у справі також є вимоги немайнового характеру про визнання бездіяльності неправомірною.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко