Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 656/239/18

провадження № 61-1429св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» на рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Крисанової В. І., та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Вейтас І. В., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» (далі - ТОВ «СП «Афіни») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.

Позовну заяву мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 7,74 га, розташованої на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, кадастровий номер :04:043:0007, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10 серпня 2011 року приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу АР Крим Кручко В. М. за реєстровим номером 780. Позивач вказувала, що земельну ділянку у

2012 році вона передала у користування Товариству з обмеженою відповідальністю ««Українсько-грецьке спільне підприємство «Афіни», правонаступником якого є ТОВ «СП «Афіни», на підставі договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого у Іванівському відділенні Херсонської регіональної філії Державного земельного кадастру, відповідний запис вчинено у Державному реєстрі земель 16 січня 2012 року за № 00752. Договір оренди земельної ділянки укладено строком на 7 років, який закінчився 16 січня 2019 року.

Стверджувала, що 04 вересня 2018 року усно повідомила представника відповідача про свої наміри припинити дію договору оренди земельної ділянки після закінчення його строку. Після чого дізналася про наявність додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, отримала копію додаткової угоди та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, згідно з якими додаткова угода зареєстрована державним реєстратором Пєшою Т. М. 25 серпня 2016 року

о 13:55 год, номер запису про інше речове право: 16947369, видавник ТОВ УГСП «Афіни», строком на 10 років, яку вона не укладала, не підписувала та не уповноважувала будь-яку особу на її підписання. Позивач вказувала, що відповідач порушив її право на вільне розпорядження та користуватися своєю власністю.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсною додаткову угоду від 25 серпня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2012 року, зареєстровану державним реєстратором Пєшою Т. М. 18 жовтня 2016 року за номером запису про інше речове право 16947369, щодо оренди земельної ділянки площею 7,74 га, кадастровий номер :04:043:0007, на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «СП «Афіни»;

- скасувати державну реєстрацію додаткової угоди від 25 серпня 2016 року до договору оренди землі від 16 січня 2012 року, вчинену державним реєстратором Пєшою Т. М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31910652 від 18 жовтня 2016 року, за номером запису про інше речове право 16947369.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 25 серпня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2012 року, зареєстровану державним реєстратором Пєшою Т. М. 18 жовтня 2016 року за номером запису про інше речове право 16947369 щодо оренди земельної ділянки площею 7,74 га, кадастровий номер :04:043:0007, розташованої на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «СП «Афіни».

Скасовано державну реєстрацію додаткової угоди від 25 серпня 2016 року до договору оренди землі від 16 січня 2012 року, вчинену державним реєстратором Пєшою Т. М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31910652 від 18 жовтня 2016 року за номером запису про інше речове право 16947369.

Стягнуто з ТОВ «СП «Афіни» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 768, 40 грн.

Стягнуто з ТОВ «СП «Афіни» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судової почеркознавчої експертизи у сумі 2 250,50 грн.

Стягнути з ТОВ «СП «Афіни» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, у сумі 4 000,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не підписувала додаткову угоду від 25 серпня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2012 року, тому дійшов висновку про відсутність її волі на укладення додаткової угоди, що є підставою для визнання її недійсною і скасування державної реєстрації.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «СП «Афіни» задоволено частково.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди від 25 серпня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2012 року скасовано, ОСОБА_1 у задоволенні позову у цій частині відмовлено у зв`язку із обранням неправильного способу захисту.

У решті рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсною додаткової угоди та відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувана додаткова угода не була підписана орендодавцем, вона не є укладеною або такою, що відбулася, наведені в ній умови не набули характеру обов`язкових для вказаних у договорі осіб, апріорі не можна визнати недійсним договір, який укладено не було. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що належним відновленням порушеного права позивача буде подання позову про усунення перешкод у користуванні майном та повернення земельної ділянки, який може бути заявлений впродовж усього часу порушення права законного володільця відповідної земельної ділянки. Тому вимога про визнання недійсним правочину задоволенню не підлягає з підстави обрання позивачем неправильного способу захисту. При цьому суд послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження

№ 14-499цс19).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині вимог про скасування державної реєстрації додаткової угоди, суд апеляційної інстанції вказав, що у зв`язку із неукладенням додаткової угоди, що було доведено позивачем у цій справі, відсутні передбачені положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для її державної реєстрації, проведеної державним реєстратором Пєшою Т. М. на підставі рішення від 18 жовтня 2016 року. Така незаконна реєстрація має для прав та обов`язків сторін у справі самостійні правові наслідки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року ТОВ «СП «Афіни» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Іванівського районного суду Херсонської області

від 01 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду

від 23 грудня 2020 року у частині задоволення позову про скасування державної реєстрації, ухвалити судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову позивачем не оскаржується, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

01 лютого 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі судді Коломієць Г. В. касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

17 лютого 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Іванівського районного суду Херсонської області.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 25 квітня 2018 року у справі № 344/3868/16-ц (провадження № 61-4193св18), від 14 липня 2020 року у справі № 10/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Заявник стверджує, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що з моменту набрання чинності Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», тобто з 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушеного речового права, як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 успадкувала від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 7,74 га, розташовану на території Новодмитрівської сільської ради Іванівського району Херсонської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:043:0007, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину, виданим 10 серпня 2011 року приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу Кручко В. М.

16 січня 2012 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українсько-грецьке спільне підприємство «Афіни» укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :04:043:0007, строком на 7 років.

19 листопада 2015 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 строком на десять років довіреність на представництво її інтересів перед фізичними та юридичними особами, зокрема щодо реєстрації іншого речового права та отримання орендної плати на підставі укладених нею договорів оренди землі.

25 серпня 2016 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українсько-грецьке спільне підприємство «Афіни» укладено спірну додаткову угоду, за умовами якої строк дії договору оренди земельної ділянки продовжено на 10 років, збільшено розмір орендної плати, яка зареєстрована 17 жовтня 2016 року о 14:21:01 державним реєстратором Пєшою Т. М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31890547

від 17 жовтня 2016 року.

04 вересня 2018 року ОСОБА_1 особисто та її представник за довіреністю звернулися до ТОВ «СП «Афіни», з листом-повідомленням про припинення договору оренди земельної ділянки, повідомивши про відсутність намірів продовжувати орендні відносини після закінчення договору оренди від 16 січня 2012 року.

На виконання ухвали Іванівського районного суду Херсонської області

від 22 листопада 2019 року Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром проведено почеркознавчу експертизу. Експертом Мендриної С. 11 січня 2020 року складений висновок № 17-3/2009, з якого встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки від 25 серпня 2016 року у графі «Орендодавець» виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, колегія суддів врахувала, що суд апеляційної інстанції, застосувавши правові висновки, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), відмовив у задоволенні позову заявників з тих підстав, що оскаржувана додаткова угода до договору оренди земельних ділянок не підлягає визнанню недійсною, оскільки вона є неукладеною, а тому позивач обрала неефективний спосіб захисту порушених прав.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).

Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між ОСОБА_1 та ТОВ СП «Афіни» спору про право оренди належної їй земельної ділянки, оскільки, на думку позивача, оскаржувану додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки вона не підписувала, а отже, було відсутнє волевиявлення на передачу земельної ділянки в оренду, а державна реєстрація зазначеного правочину порушує її права на користування та розпорядження власністю.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У чинній редакції статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою (постанови Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 396/1858/16-ц (провадження № 61-38415св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 502/1817/15-ц (провадження № 61-9595св19).

Отже, реєстрація права оренди ТОВ СП «Афіни» на підставі неукладеної додаткової угоди до договору оренди землі не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачами спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.

З`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду

від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав, про що правильно вказувало ТОВ «СП «Афіни» у своїй касаційній скарзі.

Однак колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди за орендарем на вказану земельну ділянку, коли договір оренди орендодавець фактично не підписувала (правочин є неукладеним), не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Вказана судова практика є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц (провадження № 61-18491св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 125/2053/18 (провадження № 61-18916св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог про скасування державної реєстрації, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що права позивача підлягають захисту, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки додаткова угода, оспорювана позивачем, нею не укладалася, відсутнє її волевиявлення на досягнення такого правового результату, відповідно, певне речове право на спірні земельні ділянки у відповідача не виникло, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації речового права потрібно розуміти як скасування рішень про проведену державну реєстрацію речового права, а саме додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, належної позивачу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про задоволення позову в оскаржуваній частині, однак помилилися з мотивами щодо задоволення позову, тому рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції необхідно змінити в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ТОВ «СП «Афіни» про скасування державної реєстрації, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Оскільки судові рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині колегія суддів залишила в силі, змінивши мотиви їх задоволення, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 грудня

2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» про скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Афіни» про визнати недійсною додаткової угоди від 25 серпня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 січня 2012 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець