Дата документу 11.02.2021 Справа № 322/817/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/817/20
Провадження №22-ц/807/582/21
Головуючий в 1-й інстанції Губанов Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2020 року, ухвалене в смт Новомиколаїка (повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов зазначений цивільний позов, в якому позивачка просила суд припинити шляхом розірвання договір оренди від 24 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,39 гектарів кадастровий №:12:010:0005 розташовану на території Софіївської сільської ради, Новомиколаївського району, Запорізької області та зареєстрований в ЗРФ центр ДЗК 22 грудня 2008 року за №4; відшкодувати судові витрати на оплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 08.10.2020 закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частини позивних вимог щодо припинення договору оренди землі з підстав систематичної не виплати орендної плати за період 2014-2017 р.р., надано позивачці строк для подання уточненої письмової позовної заяви з дотриманням вимог ст.175 ЦПК України.

16.10.2020 позивачкою надано уточнену позовну заяву, зі змісту її доводів вбачається, що підставою для розірвання договору оренди землі є невиплата орендної плати за 2018-2019 р.р. у строки передбачені договором.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що лише після звернення скаржника до суду з позовом про припинення договору оренди, шляхом поштового переказу відповідачем сплачено орендну плату за 2018-2019 роки, при цьому сплата орендної плати таким шляхом не передбачено договором оренди. Відповідачем не доведено відмови позивача від отримання орендної плати готівкою і її обов`язку повідомлення банківського рахунку для перерахування орендної плати шляхом банківського переказу.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований ЗРФ Центр ДЗК 22 грудня 2008 року за № 4, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :12:010:0005, яка знаходиться на території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області і належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 065164.

Цей договір 24.10.2008 посвідчено приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області Моргуновим О.В., зареєстровано в реєстрі за № 2263 (далі Договір оренди).

07.05.2014 ОСОБА_1 як спадкоємець на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого спадкодавця ОСОБА_3 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 6,39 га, з кадастровим №:12:010:0005.

Згідно з розділом «Орендна плата» Договору оренди: орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 3% від нормативної вартості і становить 2284,00 гривень шляхом видачі готівки орендодавцю, або перерахування на рахунок вказаний ним, а за додатковою угодою сторін орендна плата може виплачуватися і в натуральній формі (п.9); обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексації (п.10); орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 жовтня по 25 грудня поточного року (п.11).

17.09.2019 відповідачка направила на адресу позивачки заяву про надання реквізитів її поточного рахунку для перерахування орендної плати (за твердженням відповідачки це було обумовлено умовами договору п.9 Договору оренди і відмовою позивачки отримувати кошти готівкою).

Реквізити для перерахування орендної плати надані не були.

На момент звернення позивачки з позовом, заборгованість по сплаті орендної плати відсутня, орендна плата за 2018-2019 роки відповідачкою сплачена 08.01.2020 шляхом поштового переказу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що при судовому розгляді встановлено прострочення сплати орендної плати за 2018 рік, водночас встановлено і те, що ОСОБА_1 не вчинила дій, які випливають із суті зобов`язання тобто є простроченням зобов`язання щодо отримання орендної плати за 2019 рік, що виключає системність порушення умов Договору оренди, тому підстави для припинення договору оренди землі шляхом його розірвання відсутні.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом частини 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Згідно з ч.4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У пункті «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Згідно зі статтями 13, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , вказувала, як на підставу свої позовних вимог щодо розірвання договору оренди земельної ділянки - систематичну невиплату орендної плати за період з 2018 по 2019 рік.

Відповідно до п. 9, 11 Договору оренди земельної ділянки, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 3% від нормативної вартості і становить 2284,00 гривень шляхом видачі готівки орендодавцю, або перерахування на рахунок вказаний ним; орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 жовтня по 25 грудня поточного року.

Виходячи з умов договору орендна плата за 2018 рік, повинна була бути передана орендодавцю у період з 01.10.2018 року по 25.12.2018 року в обумовлений договором спосіб.

Відповідно до матеріалів справи орендна плата за 2018 рік сплачена шляхом надіслання поштового переказу 08.01.2020 року, тобто як вірно вказав суд першої інстанції з пропуском строку обумовленого договором оренди земельної ділянки (а.с.10).

Орендна плата за 2019 рік відповідно повинна була бути сплачена у період з 01.10.2019 року по 25.12.2019 року, при цьому зазначені орендні платежі так само перераховані шляхом надіслання поштового переказу 08.01.2020 року.

Таким чином, на момент подання позовної заяви у серпні 2020 року була відсутня заборгованість зі сплати орендної плати за договором укладеним між сторонами у справі, і відсутні підстави стверджувати про систематичну несплату орендної плати.

Між тим, відповідачем у справі дійсно порушено строки сплати орендної плати у 2018 та 2019 роках, за відсутності поважних причин.

Ненадання позивачем номеру розрахункового рахунку на вимогу відповідача (надіслану у вересні 2019 року), не позбавляли ОСОБА_2 можливості сплатити орендну плату іншим шляхом в обумовлений договором строк.

При цьому порушення строків оплати орендної палити не є підставою для припинення договору оренди земельної ділянки за відсутності встановлення факту систематичної несплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що поштовий переказ коштів, не є обумовленим договором способом сплати орендної плати є слушними, однак враховуючи прийняття переказу позивачем, слід вважати, що ОСОБА_1 погодилась на прийняття орендної плати за вказаний період саме таким способом який не заборонено ні законом ні умовами договору.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 11 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков