Ухвала

04 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 2-273/2010

провадження № 61-18943ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту володіння нерухомим майном, факту прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту володіння нерухомим майном, факту прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування задоволені.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 14 серпня 2020 року, ОСОБА_1 звернулася, через канцелярію суду, з апеляційною скаргою, яка містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення вказаних недоліків, шляхом надання: пояснення причин, які перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду відразу після того, як вона дізналася про рішення суду; 2. документів, які підтверджують, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 ; 3. документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського апеляційного суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, надала квитанцію про сплату судового збору та документи, які підтверджують, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, а саме для подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на обґрунтовані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження з поданням відповідних доказів на їх підтвердження, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали і роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений строк вищевказаних вимог у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 26 травня 2010 рокуна підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

У грудні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року, в якій заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом надання платіжного документу про сплату судового збору за подання касаційної скарги та уточненої касаційної скарги.

У встановлений судом строк заявником усунуто недоліки касаційної скарги.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 8 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Звертаючись із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилалася на те, що апеляційну скаргу вона надіслала на адресу Харківського апеляційного суду простим листом через ПАТ «Укрпошта», проте з невідомих їй причин вказаний лист з апеляційною скаргою не надійшов до Харківського апеляційного суду. Вказує, що вона неодноразово зверталась до канцелярії Харківського апеляційного суду за інформацією по даній справі, отримання якої ускладнювалось через карантин та дізнавшись, що в суді її апеляційної скарги немає та інформація про її місцезнаходження відсутня, повторно надіслала апеляційну скаргу рекомендованим листом 14 серпня 2020 року.

Розглядаючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що наведені заявником обставини не можуть вважатися поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Встановивши, що ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, яке отримано нею 15 листопада 2019 року, лише 12 серпня 2020 року, та на виконання ухвали апеляційного суду від 14 вересня 2020 року та ухвали апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року, станом на 18 листопада 2020 року заявником не надано, зокрема, належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження відповідного судового рішення, наведені ОСОБА_1 в її клопотанні причини пропуску строку на апеляційне оскарження не можуть бути визнані поважними та бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки не підтверджені жодними допустимими та належними доказами.

Крім того, враховуючи те, що 7 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом, який проявивши принаймі розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що з дня вручення рішення суду першої інстанції спливає процесуальний строк на його оскарження, а також те що будь-які доводи повинні ґрунтуватися на відповідних доказах.

Тому суд апеляційної інстанції, керуючись пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

Згідно із частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Ураховуючи висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а переоцінка наданих суду апеляційної інстанції доказів не належить до компетенції суду касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість відповідних доводів касаційної скарги.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту володіння нерухомим майном, факту прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкуваннявідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук