Справа № 127/9454/20
Провадження № 22-ц/801/1995/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 127/9454/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Центральне територіальне управління капітального будівництва, Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

треті особи без самостійних вимог: Міністерство оборони України, ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Центрального територіального управління капітального будівництва на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2021 року, повний текст якого складений 30.07.2021 року, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Воробйова В.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України за участю третіх осіб без самостійних вимог Міністерства оборони України, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення та стягнення моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального територіального управління капітального будівництва за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення та стягнення моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01.01.2013 року його було призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу заступника начальника Подільського управління капітального будівництва (далі ПУКБ МО України), яке наказом Міністерства оборони України від 29.12.2019 було реорганізоване у Центральне територіальне управління капітального будівництва (далі ЦТУКБ). З 01.03.2013 він займав посаду начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника ПУКБ МО України, а з 25.07.2014 на нього було покладено тимчасове виконання обов`язків начальника ПУКБ МО України. Наказом МО України №677 від 28.12.2019 було вирішено припинити юридичну особу ПУКБ МО України, реорганізувавши її шляхом приєднання до ЦТУКБ. Визначено ЦТУКБ правонаступником усіх прав та обов`язків ПУКБ МО України та для проведення реорганізації призначено комісію, головою якої став ОСОБА_2 , до складу якої також увійшов він - ОСОБА_1 . Наказом ЦТУКБ №02 від 17.01.2020 було скорочено штатні посади цього управління, в тому числі ,й посаду начальника виробничо- технічного відділу ПУКБ МО України , а наказом ЦТУКБ №05 від 23.03.2020 його було звільнено з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КзПП. 26.03.2020 він отримав лист про необхідність з`явитися до ЦТУКБ для отримання трудової книжки та вихідної допомоги, але, в зв`язку з відсутністю транспортного сполучення через COVID-19,він листом поросив здійснити з ним розрахунок шляхом переказу на банківську картку, а трудову книжку надіслати йому поштою. Проте, розрахунок з ним так і не було проведено, а трудова книжка не надіслана, що унеможливлює його подальше працевлаштування або звернення до державної служби зайнятості. Зазначив, що наказ №02 від 17.01.2020 про скорочення посади йому був вручений 21.01.2020 , а про відсутність для нього юридичних підстав йому стало відомо з наказу Міністерства оборони України №69 від 28.02.2020 ,який він отримав 02.03.2020 ,а зі змінами до цього наказу, внесеними наказом Міністерства оборони №104 від 30.03.2020 лише 30.03.2020.

В ході підготовчого засідання у справі позивач 22.03.2021 року подав до суду позовну заяву ,якою позовні вимоги змінив ,зменшив і просив суд:

- поновити йому процесуальний строк на оскарження наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В.В. №02 від 17 січня 2020 року;

-визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В.В. №02 від 17 січня 2020 року;

-визнати незаконним та скасувати п. 1.7. наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В.В. № 05 від 23 березня 2020 року щодо його звільнення із посади начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

-поновити його на роботі на посаді начальника виробничо-технічного відділу-заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

-стягнути з відповідачів по справі солідарно на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року по день ухвалення судом рішення по даній справі;

-стягнути з відповідачів по справі солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 70000,00 грн.

- вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Вінницького міського суду від 22.03.2021 року залучено до справи в якості співвідповідача Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Ухвалою Вінницького міського суду від 19.04.2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2021 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на оскарження наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва ЦТКУБ Васильєва В.В. №02 від 17 січня 2020 року. Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії - начальника відділу капітального будівництва ЦТКУБ Васильєва В.В. №02 від 17 січня 2020 року. Визнано незаконним та скасовано п. 1.7. наказу голови комісії - начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В.В. № 05 від 23 березня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_3 з посади начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України. Стягнуто з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року по 22 липня 2021 року в розмірі 183 473,16 грн. Стягнуто з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 70000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ЦТКУБ Міністерства оборони України просило рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові ,а також винести окрему ухвалу про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за введення суду в оману. Вказало на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема, не незастосування судом строків звернення до суду передбачених ст. 233 КЗпП України .Крім того, згідно інформації ПУКБ МО України на адресу ЦТУКБ від 17.08.2020 року , ОСОБА_1 з 07.07.2020 року після втрати 02.07.2020 року чинності наказу МО про реорганізацію і внесення запису до ЄДР , повернувся до виконання обов`язків ТВО начальника Подільського УКБ МО України ,де керував управлінням і отримував в ПУКБ заробітну плату ,зокрема, з липня 2020 року по 07.2021 року в розмірі 177 234,15 грн., що підтверджується також даними декларації. В той же час суд нарахував йому за цей же період 2020 року і 2021 рік відшкодування середньомісячного заробітку -183 473,16 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України вважає апеляційну скаргу обгрунтованою та просить її задовольнити, рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Чубенко С.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд встановив, що 01.02.2013 року ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України, а з 01.03.2013 року його переведено на посаду начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника ПУКБ МО України.

25.07.2014 року наказом Міністра оборони України №21-ДП на ОСОБА_1 за його згодою покладено тимчасове виконання обов`язків начальника ПУКБ МО України.

Наказом МО України №677 від 28.12.2019 року «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» було наказано припинити юридичну особу ПУКБ МО України, реорганізувавши її шляхом приєднання до ЦТУКБ. Визначено ЦТУКБ правонаступником усіх прав та обов`язків ПУКБ МО України та для проведення реорганізації призначено комісію, головою якої став ОСОБА_2 . До складу комісії також увійшов ОСОБА_1 .

Наказом голови комісії з реорганізації ПУКБ МО України начальника ЦТУКБ №02 від 17.01.2020 року було скорочено посаду начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України. Вказаний наказ був отриманий ОСОБА_1 21.01.2020 року .

Наказом голови комісії з реорганізації ПУКБ МО України начальника ЦТУКБ №05 від 23.03.2020 року, ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з скороченням посади начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

23.03.2020 року голова реорганізаційної комісії ОСОБА_2 надіслав на адресу позивача лист, в якому повідомив його про звільнення та вказав, що для отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України та трудової книжки ОСОБА_1 необхідно прибути до Центрального територіального управління капітального будівництва по вул. Герцена, буд. 35, офіс 604 у м. Києві. Вказаний лист ОСОБА_1 отримав 26.03.2020 року, та того ж дня направив на адресу ЦТКУБ заяву про направлення йому трудової книжки поштою та проведення необхідних розрахунків у зв`язку із звільненням шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок.

Відповідно до довідки, виданої головою комісії начальником відділу капітального будівництва заступником головного інженера ЦТКУБ Васильєвим В.В. на момент звільнення ОСОБА_1 нараховані кошти у розмірі 58455,54 грн., а яких: вихідна допомога при звільненні 9119,77 грн.; заробітна плата за лютий-березень з урахуванням грошової компенсації за невикористану відпустку 30924,55 грн.; витрати по авансових звітах 18411,22 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку №452/ДУ-21 від 24.02.2021 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення становить 552,63 грн.

Наказом МО України № 243 від 02.07.2020 року визнано нечинним наказ МО України від 28.12.2019 року № 677 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України».

Задовольняючи позов частково і поновлюючи позивачу строк оскарження наказу ЦТУКБ №02 від 17 січня 2020 року про скорочення посад , суд виходив з того, що вказаний строк позивачем пропущено з поважних причин ; відповідач допустив порушення трудового законодавства при звільненні позивача за скороченням штату(чисельності), не запропонував йому жодної посади за відповідною професією чи спеціальністю, в день звільнення не видав йому належним чином оформлену трудову книжку та не здійснив розрахунок всіх нарахованих сум, не виплатив заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2020 року, а також не повідомив письмово про розмір нарахованих працівникові при звільненні коштів.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заявляючи вимоги про поновлення на роботі, позивач посилався на незаконність наказу про скорочення штатної посади через відсутність для цього на той час юридичних підстав .

А з позовної заяви зі змінами ( т.1 а.с.177-186) позивач підставою стягнення середньомісячного заробітку зазначив несвоєчасну видачу йому трудової книжки і не посилався в якості такої на нездійснення з ним при звільненні розрахунку ,невиплату заборгованості по заробітній платі та не просив стягнути останню.

Відтак ,вказаними обставинами не може обгрунтовуватись задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч.1 ст. 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.5 ст.235 КзПП України (в ред. від 20.03.2020 року) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Також слід врахувати, що відповідно до вимого ст. 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно роз`яснень п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З аналізу наведеного вбачається, що обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а у разі відсутності такої роботи, роботодавець має запропонувати будь яку іншу роботу, у разі її наявності.

Отже, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а у разі відсутності такої будь яку іншу, наявну на підприємстві, в установі, організації роботу.

Згідно ч.1 ст.233 КзПП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд встановив, що наказом ПУКБ МО України №10/ПрДП-12 від 01.03.2013 року ОСОБА_1 була прийнято на робота та призначено на посаду начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України з 01.02.2013 року.(а.с.18)

Наказом ПУКБ МО України №15/ПрДП-12 від 01.02.2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника виробничо-технічного відділу заступника ПУКБ МО України.( т.1 а.с.19)

Наказом Міністра оборони України №21-ДП від 25.07.2014 року у зв`язку з виробничою необхідністю та для забезпечення належного функціонування ПУКБ МО України на ОСОБА_1 було покладено тимчасове виконання обов`язків начальника ПУКБ МО України ( за його згодою)( т.1 а.с.20)

Наказом МО України №677 від 28.12.2019 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» було наказано припинити юридичну особу ПУКБ МО України, реорганізувавши її шляхом приєднання до ЦТУКБ. Визначено ЦТУКБ правонаступником усіх прав та обов`язків ПУКБ МО України та для проведення реорганізації призначено комісію з реорганізації, головою якої став начальник відділу капітального будівництва-заступник головного інженера ЦТУКБ Васильєв В.В., на якого було покладено відповідно до трудового законодавства забезпечити додержання прав і законних інтересів працівників ПУКБ МО України і до складу якої також увійшов ОСОБА_1 ( т.1 а.с.21-24)

Наказом голови комісії начальника відділу капітального будівництва ЦТУКБ №02 від 17.01.2020 року у зв`язку наявними обсягами робіт та фінансування ЦТУКБ на 2020 рік, на підставі наказу ТВО ЦТКУБ №01 від 16.01.2020 року, було скорочено посаду начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України. Попереджено ОСОБА_1 про можливе скорочення. ( т.1 а.с.27)

Наказом ЦТКУБ №05 від 23.03.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як і інших 6 працівників ПУКБ МО України (т.1 а.с.30)

ОСОБА_1 повідомлявся про звільнення з займаної посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України листом голови реорганізаційної комісії ОСОБА_2 від 23.03.2020 року ,який отримав разом із наказом про звільнення 26.03.2020 року. (т.1 а.с.29,зворот 53,54)

У відповідь ОСОБА_1 того ж дня надіслав на адресу ЦТУКБ заяви про направлення йому трудової книжки поштою та проведення необхідних при звільненні розрахунків шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок .( т.1 а.с.32а-33)

Як вбачається з довідки-розрахунку №452/ДУ-21 ПУКБ МО України ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за два останніх місяці, що передують звільненню, а саме за січень-лютий 2020 року у розмірі 16 026,25 грн., Середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення становить 552,63 грн. ( т.1 а.с.187)

Наказом МО України № 243 від 02.07.2020 року визнано таким, що втратив чинність наказ МО України №677 від 28.12.2019 року «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України».

Згідно наказу ПУКБ МО України №1 від 07.07.2020 року ,підписаного ТВО начальника ПУКБ МО України Лукіянчуком С.М., останній повернувся до виконання тимчасово виконуючого обов`язки начальника ПУКБ МО України після здійснення відповідного запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Наказом МО України від 09.02.2021 року призначено на посаду начальника ЦТУКБ ОСОБА_4 та укладено з ним контракт.

З довідки ПУКБ МО України № 180/ДУ-21 від 17.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 займає посаду начальника виробничо-технічного відділу-заступника начальника управління ПУКБ МО України з 07.07.2020 року та загальна сума нарахованої йому заробітної плати за період з 07.07.2020 року по 31.07.2021 року становить 177 234, 15 грн.

Відповідно до відкритих даних з державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 задекларував за 2020 рік щорічний дохід у вигляді заробітної плати 159 600 грн, джерелом якого вказав Подільське УКБ МО України(т.2 а.с.

Відповідно до довідки про доходи №180/ДУ від 17.08.2021 року ОСОБА_1 працює в ПУКБ МО України з 07.07.2021 року і його заробітна плата з 07.07.2020 року по липень 2021 року включно склала 177 234 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування судом строку звернення до суду за вимогами позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 05 від 23 березня 2020 року про його звільнення, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами ,позивач отримав копію наказу про звільнення поштою 26.03.2020 року ,а позовну заяву до суду подав поштою 27.04.2020 року (т.1 а.с.55),що був понеділком ,тобто в перший робочий день після 26.04.2020 року, а тому місячний строк, передбачений ст.233 КзПП України, не пропустив.

Разом із тим, інші доводи скарги колегія суддів вважає частково обгрунтованими.

Так , поновлюючи позивачу строк оскарження наказу про скорочення штатної посади від 17.01.2020 року з поважних причин, суд безпідставно визнав такими ті, що про відсутність юридичних підстав для скорочення позивачу стало відомо лише з наказу Міністерства оборони України №69 від 28.02.2020 року ,отриманого 02.03.2020 року на електронну пошту, та з наказу №4 від 30.03.2020 року - під час перегляду інтернетсайту МО України, оскільки позивачем ці накази ,з яких би вбачалась очевидна відсутність підстав для скорочення не надані ,а в якості юридичної підстави оскаржуваного позивачем наказу зазначено зовсім інший наказ ТВО ЦТУКБ №01 від 16.01.2020 , текст якого невідомий і спір щодо якого відсутній.

Копію наказу №2 від 17.01.2020 року про скорочення посади позивач отримав 21.01.2020 року і до 27.04.2020 року за його оскарженням не звертався.

За відсутності доказів не існування юридичних підстав для видачі наказу №02 від 17.01.2020 року про скорочення посад, колегія суддів вважає, що обставини для поновлення позивачу строку оскарження наказу не доведені, як і підстави для визнання його незаконним і скасування.

Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.Ч.2 ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Суд першої інстанції не врахував ,що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Правомірність же звільнення є предметом розгляду інших позовних вимог у даній справі, в межах вирішення яких з`ясовуються питання дотримання визначеної законом процедури звільнення працівника та встановлення фактів порушення права чи інтересу позивача.

Отже, висновок суду про поновлення позивачу строку для оскарження наказу голови комісії з реорганізації про скорочення посад №02 від 17.01.2020 року, визнання його незаконним і скасування є безпідставним і необгрунтованим ,а тому в задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Послідуюче ж визнання наказом МО України № 243 від 02.07.2020 року наказу МО України від 28.12.2019 року № 677 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» нечинним не свідчить про незаконність чи безпідставність звільнення на час його проведення, а може лише виступати підставою для реалізації передбаченого ст.42-1 КзПП переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу.

Відтак ,відсутні підстави вважати, що звільнення проведено без законної підстави.

Оцінюючи додержання відповідачем процедури звільнення та прав позивача ,апеляційний суд встановив ,що в ПУКБ МО України дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці у вигляді реорганізації ,в ході якої передбачалось припинення діяльності зазначеного управління, шляхом його приєднання до ЦТКБ (м. Київ), що підтверджується наказом Міністра оборони №677 від 28.12.2019 . Перед звільненням позивач письмово попереджався про скорочення посади і наступне вивільнення в порядку передбаченому трудовим законодавством не раніше ,ніж за 2 місяці до звільнення - 17.01.2020 року .

В той же час, для підтвердження суду обставин не додержання процедури його звільнення позивач не надав суду і не клопотав про витребування доказів обставин, на які він посилався ,а саме : відсутності в ЦТУКБ затвердженого штатного розкладу на 2020 рік; наявності у останнього на час попередження та звільнення позивача вакансій за відповідною професією чи спеціальністю, яку він міг би виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок і можливостей для переведення його на іншу роботу, а також про наявність переважного перед іншими працівниками права на залишення на роботі (більш високої кваліфікації і продуктивності праці).

Оскільки доказування не може грунтуватись на припущеннях ,позивач користуючись своїми процесуальними правами з позицій диспозитивності відповідних клопотань не заявляв, а суд не може витребовувати відповідні докази з власної ініціативи, твердження позивача про допущені порушення порядку звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КзПП та незаконність наказу про звільнення не підтверджені позивачем допустимими, достовірними та достатніми доказами, вказані обставини є невстановленими і у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за вимушений прогул через незаконне звільнення необхідно відмовити за недоведеністю.

Крім того, як вбачається із наданих ЦТУКБ і належним чином посвідчених копій , наказом ПУКБ МО України №1 від 07.07.2020 року по особовому складу за підписом позивача , останній з 07.07.2020 року приступив до виконання обов`язків ТВО начальника ПУКБ МО України (т.2 а.с.71), отримував заробітну плату, зокрема, з липня 2020 року по 01.01.2021 року в розмірі 90 937,65 грн (е.2 а.с.72)., відображав у поданій 30.03.2021 року декларації до Єдиного державного реєстру декларацій розмір отриманого від ПУКБ МО України доходу за 2020 рік у вигляді заробітної плати в розмірі 159 600 грн.(т.2 а.с. 66), а тому колегія суддів вважає, що підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконності звільнення за увесь час по день розгляду справи в суді ,відсутні.

Посилання позивача на неповне зазначення посади у наказі про звільнення саме по собі не є підставою для поновлення на роботі ,а є підставою для внесення виправлень у наказ та трудову книжку позивача. Факт знаходження трудової книжки у віданні ОСОБА_1 при оцінці його у сукупності з іншими доказами , наданими відповідачем , які не визнані у встановленому порядку фальшивими - про виконання ним обов`язків ТВО начальника ,отриману ним у 2020-2021 роках заробітну плату, даними декларації , не є підставою для стягнення за увесь час розгляду справи середнього заробітку ,а є підставою для виконання вимог Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» .

Разом із тим , обговорюючи вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за вимушений прогул , то колегія суддів вважає ,що у цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки такий прогул мав місце внаслідок несвоєчасної видачі позивачу трудової книжки,

Так, з матеріалів справи вбачаються і сторонами не оспорюються ті обставини, що в день звільнення ОСОБА_5 не працював, копію наказу про його звільнення від 23.03.2020 року отримав поштою 26.03.2020 року та відразу звернувся листом до голови комісії з реорганізації ЦТУКБ з вимогою вислати йому трудову книжку поштою.

Вказане підтверджується доказами відправки та отримання поштової кореспонденції. (а.с.31,32,32а)

Однак, відповідальні посадові особи ЦТУКБ вчасно трудову книжку позивачу не надіслали .З неспростованих пояснень представника позивача вбачається, що отримав він її у липні 2020 року після повернення з відпочинку, а враховуючи копію наказу про виконання позивачем обов`язків ТВО начальника ПУКБ МО України з 07.07.2020 року та довідку про нараховану заробітну плату , на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки ,починаючи з 24.03.2020 року по 07.07.2020 року ,що складає 38684,1 грн. (552,63 грн. Х 70 днів) .

Кошти підлягають стягненню з органу, уповноваженого управляти майном управління, що реорганізовувалось - тобто з правонаступника, яким виступало Центральне територіальне управління капітального будівництва, а тому вимоги про солідарне стягнення коштів з обох відповідачів задоволенню не підлягають.

В задоволенні ж решти вимог ,в тому числі і щодо відшкодування моральної шкоди , позивачу необхідно відмовити за недоведеністю, так як відсутні докази наявності факту спричинення діями моральної шкоди позивачу ,як однієї із складових частин відповідальності за цивільне правопорушення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд постановив рішення неповно з`ясувавши обставини справи , порушив норми матеріального і процесуального права та допустив невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи ,апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Центрального територіального управління капітального будівництва Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 23.03.2020 року по день ухвалення рішення суду, - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 24.03.2020 року по 07.07.2020 року в розмірі 38684,1 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

Т.О. Денишенко