П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» до ОСОБА_1 , третя особа - Державний комітет телебачення і радіомовлення України, про виселення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», що є правонаступником ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», звернувся до суду з позовом про виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15.11.2001 між Національною телекомпанією України та його співробітницею ОСОБА_1 укладено договір № 149-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 10.09.2001 року. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідач зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору). В такому випадку відповідач зобов`язався звільнити квартиру з часу припинення трудових відносин.

Згідно наказу № 363-к від 2016 року ОСОБА_1 звільнено 30.06.2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 ЗПпП України.

З метою встановлення статусу квартири АДРЕСА_1 позивач звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яка листом від 16.04.2020 року повідомила про те, що зазначена квартира значиться як службова. Пунктом 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 передбачено, що на підставі рішення про надання службового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. За зверненням позивача Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про те, що ордери громадянам на право зайняття службових приміщень ПАТ «НСТУ» не видавались. У зв`язку із припинення трудових відносин відповідача з Телекомпанією відповідач мав виселитися з квартири з усіма особами, які з нею проживають. Разом з тим, відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру. Оскільки відповідач проживає у вказаному житловому приміщенні без належних правових підстав, вселилась до квартири без отримання відповідного ордеру, то її присутність в ньому є самоправною, а тому на підставі ч.3 ст. 116, ч.1, 2 ст. 99 ЖК України підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в чякій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 15.11.2001 між Національною телекомпанією України та його співробітницею ОСОБА_1 укладено договір № 149-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 10.09.2001 року (а.с. 8 - 9, 68 - 69).

Згідно наказу № 363-к від 2016 року ОСОБА_1 звільнено 30.06.2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 ЗПпП України.

Відповідно до листа Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 значиться як службова.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Без надання іншого житла може бути виселена лише особа, яка самовільно зайняла приміщення. Саме такою позицією й обґрунтовував свої позовні вимоги позивач.

В той же час в ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідач не може вважатися такою, що зайняла відповідне приміщення самовільно. Не зважаючи на відсутність у неї відповідного спеціального ордеру, в ході розгляду справи достеменно було встановлено, що спірне житло відповідачу було надано саме як службове. При цьому твердження позивача щодо того, що користування відповідачем спірним житлом ґрунтується на договорі, відтак фактично є користуванням в порядку тимчасового найму, на думку колегії суддів не може вважатися обґрунтованим, оскільки службове житло апріорі не може передаватися в тимчасовий найм. Крім того з тексту договору №149-38 на користування службовим жилим приміщенням від 15.11.2001 року вбачається, що квартира була передана саме як службове житлове приміщення працівнику Національної телекомпанії України.

Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

В той же час ст.. 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого житла не підлягають виселенню особи, зазначені в ст. 124 ЖК, якщо вони пропрацювали на підприємстві більше десяти років.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач пропрацювала у позивача більше 20 року (з 15.10.1993 року по 30.06.2016 року) та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, що підтверджується записами і її трудовій книжці та було підтверджено самим позивачем. Квартира, в якій проживає відповідач, є її єдиним житлом. Таким чином положення п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 125 ЖК України прямо забороняють виселення позивача та членів її сім`ї з службової квартири без надання іншого жилого приміщення, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову, що і було вірно встановлено судом першої інстанції.

З огляду на вищевказане, апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько