Справа № 489/8204/21
Провадження №2-з/489/179/21
УХВАЛА

про забезпечення позову

09 грудня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі: судді Рум`янцевої Н.О., розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Південна», третя особа Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради про визнання договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком недійсним

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2021 року ТОВ «Місто для людей Миколаїв» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним Договір від 13 жовтня 2021 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , укладений співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 з ТОВ «Керуюча компанія «Південна».

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява від ТОВ «Місто для людей Миколаїв» про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Керуюча компанія «Південна» вчиняти будь-які дії з надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 ; укладати будь-які господарські договори, що стосуються надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 (постачання електричної енергії, технічного обслуговування ліфтів, тощо); проводити нарахування співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 за послуги з управління. Мотивуючи свої вимоги тим, що співвласники вищевказаного багатоквартирного будинку повинні виконувати умови діючого договору з ТОВ «Місто для людей Миколаїв», яким надаються послуги з управління відповідно до умов договору, а ТОВ «Керуюча компанія «Південна», бажаючи будь-якою ціною отримати в управління даний будинок, буде паралельно виставляти рахунки за надані послуги з управління, то постраждають лише співвласники багатоквартирного будинку, отримавши подвійні платіжки. З метою запобігання наслідків для співвласників багатоквартирного будинку, подальших судових розглядів щодо неправомірності дій ТОВ «Керуюча компанія «Південна», порушення прав позивача, як керуючої компанії, яка має чинний договір з управління, позивач вважає за необхідно вжити заходи забезпечення позову. Також зазначає, що невжиття таких заходів істотно ускладнить та унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав та інтересів позивача.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, тощо.

Частина 8 статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення позивача, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Слід також зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач просить визнати недійсним договір від 13 жовтня 2021 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , укладений співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 з ТОВ «Керуюча компанія «Південна».

Як вбачається із матеріалів заяви, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження прав відповідача, так як спір по суті ще не вирішений та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Крім того, слід враховувати, що суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, та вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.

Суд бере до уваги те, що засіб забезпечення позову про який просить позивач порушить права мешканців будинку АДРЕСА_1 та може призвести до відключення будинку від електропостачання, теплопостачання та газопостачання, а також неможливості отримання послуг з управління будинком (прибирання будинкової території, ремонт будинку, тощо).

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з його предметом, і співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, суд доходить висновку про відмову в задоволенні даної заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Південна», третя особа Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради про визнання договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком недійсним - відмовити.

Копію ухвали направити сторонам у справі для відома.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «09» грудня 2021 року.