Суддя першої інстанції Лазарева Г.М.
Провадження № 22-ц/812/2178/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 грудня 2021 року м. Миколаїв Справа № 488/1577/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Лазаревої Г.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , де просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2012 року вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_6 .

Через три місяці після народження доньки стосунки з відповідачем стали нестабільними, а коли дитині виповнилось три роки, ОСОБА_3 покинув їх та створив нову сім`ю.

12 січня 2017 року відповідач подав заяву про визнання батьківства, на підставі якої було змінено прізвище доньки зі « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Весь час донька проживала з нею більшість обов`язків по утриманню, вихованню, лікуванню та розвитку дитини залишалась на ній.

Так як її мати вже тривалий час мешкає за кордоном у Італії та у зв`язку з тим, що вона має проблеми зі здоров`ям та фізично їй важко одній виховувати та доглядати за дитиною, вона вирішила поїхати на постійне місце проживання до Італії для того, щоб її мати могла їй допомагати у вихованні доньки.

У 2020 році їх донька деякий час перебувала у матері відповідача, коли вона знаходилась у Італії та через карантинні обмеження, що викликані світовою пандемією коронавірусної хвороби, не мала можливості повернутись до України.

На даний час, донька ОСОБА_6 проживає разом з нею та найближчим часом вона планує разом з донькою переїхати до Італії та мешкати там, оскільки в неї та у доньки ОСОБА_6 є посвідка на постійне проживання в країні.

Посилаючись на приписи статті 150, частини 1, 2 статті 182 СК України ОСОБА_1 просила суд призначити аліменти у твердій грошовій сумі, а саме в розмірі прожиткового мінімуму на дитину у віці від 6 до 18 років, що складає 2 395 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 75% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що на час ухвалення рішення у справі складає 1 882,50 грн, з наступним корегуванням вказаної суми виконавцем рішення суду відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України», щомісячно, починаючи з 14 травня 2021 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язаний утримувати її до повноліття та має таку можливість, бо перебуває в працездатному віці, з 07 липня 2021 року перебуває на обліку у Вітовській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості. Визначаючи розмір аліментів судом враховано, що відповідач має на утриманні ще одну дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на його необґрунтованість, просив скасувати оскаржуване судове рішення та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що при розгляді справи в суді першої інстанції він частково визнав позов, а саме в частині стягнення з нього аліментів на утримання доньки в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки тепер він має на утриманні ще одну дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, з 07 липня 2021 року перебуває на обліку у Вітовській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості, що підтверджується відповідними документами.

При цьому позивач, обґрунтовуючи розмір аліментів - прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років, жодним чином не обґрунтувала саме такий розмір, лише зазначивши, що він має змогу сплачувати аліменти саме в такому розмірі.

Між тим, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Не надавши належної оцінки доказам на підтвердження його фінансового становища, суд також позбавив його можливості брати участь у судовому засіданні. Так, судове засідання було призначене наприкінці серпня 2021 року, таке засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю судді, хоча представники обох сторін були присутні, і з того часу жодної інформації про хід справи він не отримував, його представник випадково вже 07 жовтня 2021 року дізналася, що справа розглянута за їхньої відсутністю.

Таким чином, суд першої інстанції не повідомивши про час та місце розгляду справи, позбавив його можливості надати свої заперечення та додаткові докази, що підтверджують його фінансовий стан і відсутність у позивача підстав для стягнення аліментів.

Крім того, зараз позивач з дитиною не проживає, залишила дитину, а сама виїхала за межі України влаштовувати своє особисте життя. Дитина знаходиться на його утриманні, проживає з ним в квартирі його матері в кімнаті АДРЕСА_1 .

Отже, позивач ОСОБА_1 не є особою, що має право на отримання аліментів на утримання дитини. Однак він не зміг подати відповідні докази до суду, оскільки суд не повідомив його про судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жильцов В.В., у відзиві на апеляційну скаргу з доводами апеляційної скарги не погодилася та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень, сформованого 18 жовтня 2017 року, 19 січня 2017 року реєстратором Миколаївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на підставі заяви про визнання батьківства № 01/15.20-5.1.10 від 12 січня 2017 року внесено зміни щодо прізвища дитини ОСОБА_10 , а саме: змінено її прізвище зі « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », а також змінено та доповнено відомості про батька: прізвище - змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », ім`я змінено з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_11 », по-батькові змінено з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_12 »; дата народження доповнено « ІНФОРМАЦІЯ_4 », громадянство - змінено з «Громадянин України» на «Громадянин України»; місце проживання доповнено « АДРЕСА_2 ».

Згідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 05 квітня 2019 року зареєстрував шлюб з іншою особою, від якого у них народилася дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 видане Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 26 вересня 2019 року.

Згідно довідки Вітовської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості № 03-1083/10 від 22 липня 2021 року ОСОБА_3 перебуває на обліку як безробітний в Вітовській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості з 07 липня 2021 року.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини 1 статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

За приписами частини 1 статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не виконані.

З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2021 року за вказаною позовною заявою було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29 липня 2021 року.

На визначену дату призначене підготовче засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю судді в іншій справі та було відкладено на 20 серпня 2021 року, що свідчить довідка секретаря судового засідання (а.с. 25).

Судові засідання у справі відкладатися неодноразово, а саме, 20 серпня, 30 вересня, 07 жовтня 2021 року з аналогічних причин, про що складалися відповідні довідки секретаря судового засідання. Водночас матеріали справи не містять будь-яких даних про повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 39-41).

29 липня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позов з доданими до нього письмовими доказами на підтвердження своїх заперечень, де відповідач визнав позов частково.

Підготовче провадження у справі не закривалось та справа по суті до судового розгляду не призначалась.

За змістом статей 128, 130 ЦПК України судові виклики учасників справи здійснюються судовими повістками, які направляються рекомендованим листом з повідомленням про вручення фізичним особам, які не мають статус підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та вручаються їм під розписку.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання (частина 5 статті 128 ЦПК України).

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (частина 2 статті 130 ЦПК України).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки цій особі ( частина 5 статті 130 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1)залишення позовної заяви без розгляду;

2)закриття провадження у справі;

3)закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (частина 3 цієї статті).

Згідно з приписами частини 5 цієї статті суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Суд першої інстанції порушив норми процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про час, місце та дату розгляду справи, що у справах, які розглядаються за правилами загального позовного провадження, є обов`язковим.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідача ОСОБА_3 .

Щодо розгляду справи по суті позовних вимог, то треба зазначити таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Положення ст. 182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4)інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина 1 та 2 статті 184 СК України).

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При зверненні до суду ОСОБА_1 зазначала, що дитина перебуває на її утриманні, матеріальної допомоги на дитину відповідач не надає та він в змозі сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі в розмірі прожиткового мінімуму на дитину, що складає 2 395.00 грн. Отже вимога по стягнення аліментів заявлена в твердій грошовій сумі.

Суд першої інстанції при розгляді справи дійшов правильного висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Між тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в порушення вимог статті 184 СК України та частини 1 статті 13 ЦПК України обрав на свій розсуд спосіб стягнення аліментів з наступним корегуванням вказаної суми виконавцем судового рішення відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України», оскільки такий спосіб стягнення аліментів позивач в позовних вимогах не обирала та він не передбачений нормами матеріального права при визначенні аліментів у твердій грошовій сумі. Отже суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а також норми процесуального закону щодо диспозитивності цивільного судочинства з огляду на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, є неприпустимим.

При визначенні розміру аліментів апеляційний суд враховує обставини, визначені статтею 182 СК України та встановлені судом, а саме те, що сторонами визначено, що дитина сторін проживає разом з матір`ю, яка інших утриманців немає та не надала суду будь-яких доказів про своє працевлаштування та отримання доходів. Відповідач у справі працездатний, має на утриманні малолітню дитину та дружину, яка здійснює догляд за дитиною до трьох років, він перебував на обліку районному центрі зайнятості з 07 липня по 18 жовтня 2021 року, як безробітній. Доказів наявності рухомого та нерухомого майна у батьків дитини за матеріалами справи не встановлено.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а розмір аліментів з урахуванням наданих сторонами доказів, слід визначити у розмірі 1 882,50 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач непрацевлаштований та перебуває на обліку як безробітний є неприйнятними, оскільки визнаючи у відзиві на позов аліменти у розмірі 50% від встановленого прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, жодним чином не обґрунтував саме такий розмір, лише зазначивши, що він має змогу сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Проте сам по собі факт перебування відповідача на обліку як безробітного не свідчить про неможливість відповідача належним чином виконувати обов`язок батька по сплаті аліментів на дочку.

Аргументи скарги щодо недостатності доходів відповідача з урахуванням інших утриманців, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач є працездатною особою та має можливість отримувати достатній дохід для забезпечення своїх дітей та родини. Будь-яких доказів на спростування таких висновків відповідачем не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 не має право на отримання аліментів, оскільки дитина проживає разом з відповідачем, то такі доводи є безпідставними, оскільки при зверненні до суду позивач зазначала, що дитина іноді проживала у матері відповідача, коли вона перебувала на заробітках за кордоном. Відповідач ці обставини підтвердив в суді апеляційної інстанції. Також у відзиві на позов сам відповідач не заперечував того факту, що постійне місце проживання дитини сторони визначили з матір`ю. Крім того, відповідно до частини 1 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування. Будь-яких доказів про те, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, матеріали справи не містять. Тимчасове проживання дитини з бабусею (матір`ю батька) не звільняє відповідача від сплати аліментів.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 2 статті 376 ЦПК України).

За приписами частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі викладеного, рішення місцевого суду на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України у зв`язку з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Отже апеляційний суд вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно були розтлумачені норми сімейного права, а також порушені норми процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_3 в дохід держави за подачу позову при зверненні до суду у розмірі 908 грн.

Оскільки апеляційні скарга по суті вирішених позовних вимог задоволенню не підлягає, то витрати ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 882 грн 50 коп. щомісячно, починаючи з 12 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 908 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 08 грудня 2021 року.