ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 615/543/20

провадження № 22-ц/818/890/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради Донецької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2020 року, у складі судді Товстолужського О.В., в залі суду в м. Валки,

встановив :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що в період з січня 2014 року по квітень 2016 року ОСОБА_1 перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Батьком дитини записаний ОСОБА_2 . Дитина постійно проживає з матір`ю та знаходяться на її утриманні. З початку 2016 року сімейні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними сімейних відносин з квітня 2016 року. З ініціативи відповідача між ними постійно виникали сварки, що кожен раз спричиняло душевних страждань ОСОБА_1 . Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24.10.2017 року по справі №234/793/17, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки усіх видів прибутку ОСОБА_2 , але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2017 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на 01.03.2020 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 10039 грн. Як зазначила ОСОБА_1 , з квітня 2016 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина ОСОБА_3 , ніяким чином не спілкується з ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, ухиляється від сплати аліментів, не займається медичним оглядом та лікуванням та діє виключно всупереч інтересам свого сина. Відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками по відношенню до своєї дитини, чим завдає своєму сину психічного дискомфорту. ОСОБА_1 зауважила, що вона не забороняла відповідачу спілкуватися з дитиною.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що з квітня 2016 року відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина ОСОБА_3 , ніяким чином не спілкується з ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його успіхами, жодного разу не привітав з днем народження, ухиляється від сплати аліментів, не займається медичним оглядом та лікуванням та діє виключно всупереч інтересам свого сина. До теперішнього часу син ОСОБА_4 ніде не зареєстрований, оскільки, відповідач свідомо не надає дозвіл на його реєстрацію з невідомих причин. Зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням про надання дозволу на реєстрацію сина за адресою реєстрації та фактичного проживання позивача, але відповідач ніяким чином не реагує, що позбавляє її можливості оформити субсидію, та змушує позивача витрачати зайві кошти на оплату комунальних послуг замість витрачання їх на свою дитину. Вказує, що відсутність реєстрації дитини стала значною перешкодою для влаштування дитини до дитячого садочка, а в майбутньому стане проблемою для влаштування дитини до школи. Відповідач свідомо з квітня 2016 року нехтує своїми обов`язками по відношенню до свого сина, чим завдає йому психічного дискомфорту та порушує його законні права. Зазначає, що починаючи з 23.01.2017 року ситуація ніяким чином не змінилася, відповідач жодного разу не приїхав до свою сина, жодного разу не подзвонив до нього, що свідчить про остаточну втрату відповідачем будь-якого інтересу до свого сина. Вказує, що факт ухилення відповідача від виховання та спілкування з дитиною крім іншого підтверджено поясненнями свідків. Вважає, що всі зазначені вище факти є беззаперечними, належними та допустимими доказами свідомого ухилення відповідача від виховання свого малолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звертає особливу увагу суду на те, що вона ніколи не забороняла відповідачу спілкуватися зі своїм сином, та неодноразово намагалася налагодити відношення відповідача з дитиною.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого Виконавчим комітетом Шарівської сільської ради Валківського району Харківської області.(а.с.8)

Як зазначила позивач, шлюб між сторонами укладений не був.

З висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради, від 18.09.2020 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських відносно малолітнього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що ОСОБА_1 самостійно виховує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батько дитини не виконує батьківські обов`язки, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та від надання матеріальної допомоги ухиляється. Орган опіки та піклування у даному висновку зазначив, що ОСОБА_2 самоусунувся від виховання та утримання сина, що обумовлює доцільність позбавлення його батьківських прав.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що батько дитини не бере участі у її житті, не цікавиться її здоров`ям, успіхами, морально та матеріально не підтримує, не займається її вихованням.

На підтвердження ухилення від виконання ОСОБА_2 обов`язків по вихованню та утриманню дитини, сторона позивача надала виконавчий лист виданого 24.10.2017 року Краматорським міським судом Донецької області №234/793/17-ц, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки усіх видів прибутку ОСОБА_2 , але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2017 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .(а.с.10)

Також, згідно довідки виданої Краматорським дошкільним навчальним закладом №60 «Журавлик» Краматорської міської ради Донецької області №42 від 12.05.2020 року, ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько не приводить дитину у дитячий садок і не забирає її, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вихователем, не цікавиться вихованням дитини. Вихованням та утриманням дитини займається його мати та дідусь ОСОБА_5 (а.с.11)

Згідно наданого розрахунку заборгованості по аліментам відповідач частково здійснював погашення та станом на 29.02.2020 року заборгованість складає 11 937,52 грн.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням про надання дозволу на реєстрацію сина за адресою реєстрації та фактичного проживання позивача, але відповідач ніяким чином не реагує, що позбавляє її можливості оформити субсидію, та змушує позивача витрачати зайві кошти на оплату комунальних послуг замість витрачання їх на свою дитину.

Так, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Між тим, позивач не надала, а матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що вона зверталась до ОСОБА_2 щодо отримання вказаного дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 мешкає в іншому місті на далекій відстані від місця проживання дитини.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що перешкодою в спілкуванні з дитиною є конфліктні стосунки з матір`ю дитини. З огляду на вік дитини та велику відстань між місцем проживання батька та дитини йому важко будувати з дитиною стосунки особисто, без сприяння матері.

Колегією суддів не встановлено обставин, з яких можливо б було дійти висновку про наявність підстав для застосування крайніх заходів впливу у вигляді позбавлення батьківських прав та вважає, що зміна поведінки ОСОБА_2 є можливою.

З пояснень відповідача встановлено, що він бажає налагодити з сином стосунки та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновком суду про відмову у задоволенні позову, при цьому попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, оскільки відповідач не довів, що вжив достатньо заходів для участі у вихованні дитини, в недостатній мірі піклується про її розвиток, не спілкується з дитиною.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова