12 лютого 2021 року м. Рівне
Рiвненський мiський суд Рівненської області складі
головуючого суддi Кучиної Н.Г.,
з участю: секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.,
ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що вона, є власником квартири АДРЕСА_1 . У її квартирі, окрім інших, зареєстрована також ОСОБА_2 .
З червня 2018 року, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає. Добровільно знятись з реєстрації не має змоги, оскільки постійно проживає на тимчасово окупованій території України в Автономній Республіці Крим. Реєстрація відповідача ОСОБА_1 у її квартирі без фактичного проживання, перешкоджає їй як власнику належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, зобов`язує сплачувати комунальні послуги за відповідача, а також позбавляє можливості реалізувати її право на отримання житлової субсидії на оплату спожитих комунальних послуг, що також суттєво обмежує її права.
Ухвалою Рівненського міського суду від 30 грудня 2020 року по вищевказаній справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву вх. №6719/21вх від 03.02.2021 року про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відзив на позов не подала. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від відповідача не надійшло.
Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до таких висновків.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сивоглаз С.С. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23717995 від 31.08.2009 року.
Актом від 02 грудня 2020 року, затвердженого головою правління ОСББ «Прометей» З.В. Кузнецовою та складеного за участі сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджується те, що починаючи з 01 червня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає.
Дійсність зазначеного акту сумнівів у суду щодо його об`єктивності та правдивості не викликає, оскільки особи, що його склали, є сусідами позивача, яким, на переконання суду, достовірно може бути відомо про осіб, які проживають у належній позивачу квартирі, а тому цей акт приймається судом як доказ.
Через реєстрацію вiдповiдача у квартирі позивач не може у повній мірі здійснювати реалізацію своїх прав власника нерухомого майна та, крім того, несе додаткові і невиправдані витрати по утриманню квартири, що пов`язані із реєстрацією у квартирі відповідача.
Відповідно до ст.317 та ст.319 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно достатті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що право власності позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст.4, 19, 258, 263, 264, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .
Суддя Н.Г. Кучина