КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 753/6676/20

провадження №22-ц/824/7565/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року /суддя Каліушко Ф.А./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Середа Вікторія Георгіївна про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 39-44/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Наголошувала, що станом на 05.04.2021 року відповідачем не повернуто борг і відповідно до подання державного виконавця про примусове входження до житла, борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 становить 2 285 737, 25 грн. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано хронологію здійснення відчуження нерухомого майна, не взято до уваги, що набувачами даних квартир стали прямі родичі боржника - діти, позбавлено позивача права отримати додатковий доказ з прикордонної служби про те, що син вже тривалий час не проживає на території України і одна із спірних квартир здається боржником в оренду тощо.

Наголошувала також і на порушенні норм процесуального права. Зокрема, представником позивача 11.02.2021 року подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку перебуванням останньої на навчальній сесії з 22.02.2021 року по 07.03.2021 року. У задоволенні вказаного клопотання відмовлено з причин недоведеності. всупереч поданим нею доказам, чим порушено процесуальні права сторони по справі. Клопотання про призначення розгляду справи в загальному провадженні. також проігноровано як і клопотання про витребування доказів. Таким чином порушення норм процесуального законодавства України судом першої інстанції призвело до обмеження прав позивача, що позбавило можливості прийняти безпосередню участь у судовому засіданні, позбавило можливості отримати необхідні докази по справі та надати відповідні пояснення.

ОСОБА_4 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що рішення судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване, неявка в судові засідання позивача та його представника на правильність висновків суду першої інстанції по суті не впливає. Щодо порушення норм матеріального права, вказував, що договори дарування квартир є реальними, не фіктивними, з моменту їх укладення, відповідачі там зареєстровані та проживають,на момент їх укладення, заборгованість за договором позики не існувала, будь-яких обмежень чи обтяжень користування нерухомістю не було. Крім того, з 2016 року здійснюється часткове погашення заборгованості, що не може свідчити про ухилення від виконання зобов`язань. Наголошував також на пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки з 2013 році позивач був обізнаний про відчуження нерухомості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 13.09.2012 року між ОСОБА_4 (Відповідач 1) та ОСОБА_8 (Відповідач 2) було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до зазначеного Договору, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар вищезазначене нерухоме майно.

21.09.2012 року між ОСОБА_4 (Відповідач 1) та ОСОБА_6 (Відповідач 3) було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до зазначеного Договору, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар вищезазначене нерухоме майно.

05.10.2012 року між ОСОБА_4 (Відповідач 1) та ОСОБА_8 (Відповідач 4) було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до зазначеного Договору, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_8 прийняв в дар вищезазначене нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним. Як вказує ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно положень ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що на момент укладення оспорюваних Договорів дарування, прийняття відповідачами 2, 3, 4 дару, реєстрації права власності на нерухоме майно за обдарованими, позивач, ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_4 з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики та реалізував таке своє право лише у 2013 році за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики в розмірі 355 776 грн. Будь-яких обмежень, обтяжень чи заборон у ОСОБА_4 щодо розпорядження належними йому квартирами не було.

Доказів на підтвердження того, що до укладення договорів дарування ОСОБА_1 висував ОСОБА_4 вимогу щодо повернення позики в усній чи письмовій формі позивачем не надано.

Сукупність наведених обставин спростовує той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

Будь-яких інших фактичних даних, які б надавали суду підстави вважати, що укладання договорів дарування проведено відповідачами без наміру настання відповідних правових наслідків та з наміром завдати шкоди інтересам ОСОБА_1 , зловживати правом чи уникнути сплати боргу, позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд наголошує на правових позиціях, висловлених Верховним Судом, зокрема у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18, визначено таке поняття, як фраудаторний правочин.

Це правочин, учинений боржником на шкоду кредитору. Суд касаційної інстанції наголосив, що важливими ознаками фраудаторності правочину є момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно буде забрано за борги); характеристика контрагента, з яким боржник укладає оскаржуваний договір (наприклад, родич боржника, давній знайомий, партнер, товариш, інші пов`язана особа); ціна, зокрема: наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Крім того, у постанові від 19.05.2021 Верховний Суд також увів у судову практику новий термін - «право на зло». Використавши раніше окреслені ознаки фраудаторності правочину, Суд констатував, що боржник зловжив своїм правом розпорядження майном, оскільки діяв очевидно недобросовісно й навмисно уклав оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора та спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника. ВС зазначав: важливим критерієм фраудаторності є наявність судової справи - відкритого провадження у справі чи рішення про стягнення заборгованості з боржника. Постановою від 26.05.2021 у справі №727/2525/20 Верховним Судом конкретизовано, що будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано хронології відчуження спірних квартир, а набувачами є діти боржника, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що договори є реальними, а суми, позичені за договорами не є співмірними з вартістю подарованих квартир.

Так, 05.08.2012 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 під розписку 9000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 05.09.2012 року зі спалою 10 % від вказаної суми в місяць.

10.09.2012 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 під розписку 20000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 10.10.2012 року зі сплатою 10 % від вказаної суми в місяць.

13.09.2012 р. ОСОБА_4 уклав договір дарування із ОСОБА_8 .

20.09.2012 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 під розписку 3000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 20.10.2012 року зі спалою 10 % від вказаної суми в місяць.

21.09.2012 р. ОСОБА_4 уклав договір дарування із ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 .

30.09.2012 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 під розписку 100 000 грн., які відповідач зобов`язувався повернути до 30.10.2012 року зі спалою 10 % від вказаної суми в місяць.

05.10.2012 р. ОСОБА_4 уклав договір дарування із сином - ОСОБА_11 .

Водночас, звертаючись з даним позовом, позивач не розділяє договори, піддаючи їх всі під сумнів, а заборгованість рахує загальною сумою стягнення, включаючи проценти, що становлять 10 % в місяць, нараховуючи високі штрафні санкції, внаслідок чого істотно збільшується сума заборгованості, востаннє за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.10.2016 р. до 2 285 737, 25 грн. При цьому, сторони не заперечували, що між ними певний час відбувались взаєморозрахунки і не стояло питання платоспроможності.

Доказів того, що надаючи кошти у борг, позикодавець обґрунтовував майбутнє повернення позики та пов`язував надання коштів із наявністю нерухомості у позичальника та вважав їх гарантією повернення боргу, що свідчила б про платоспроможність позичальника, не надано.

З моменту укладення Договору Дарування, ОСОБА_8 постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 та сплачує комунальні платежі, отримує за цією адресою поштову кореспонденцію, що підтверджується Актом, підписаним сусідами і засвідченим Головою ОСББ «Мишуги1» та квитанціями про сплату комунальних платежів.

Вказаних обставин апелянтом не спростовано.

Не спростовано і даних про те, що ОСОБА_12 зареєстрована та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 31.03.2005 року, сплачує комунальні платежі, отримує за цією адресою поштову кореспонденцію, що підтверджується штампом в паспорті, Договором про надання телекомунікаційних послуг та квитанціями про сплату комунальних платежів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 та здає її в оренду, апеляційним судом відхиляються з огляду на права власника щодо розпорядження власністю і не свідчать про фіктивність договору дарування.

Відхиляються і доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень, зокрема розгляду справи в порядку спрощеного провадження, оскільки позов має немайнових характер і не підпадає під вимоги ч. 4 ст. 274 ЦПК України яка передбачає обов`язків порядок розгляду справи в загальному провадженні

Щодо доводів апеляційної скарги про відмову у відкладенні судового засідання, судом встановлено та відображено у рішення, що 11 лютого 2021 року від представника позивача - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням останньої на навчальній сесії з 22.02.2021 року по 07.03.2021 року, однак жодного доказу про навчання представника позивача, а також відповідних викликів на навчальну сесію, представником позивача не надано, відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що причини щодо відкладення розгляду справи не є поважними.

Апеляційний суд вказує на те, що додатки, про які наголошує апелянт у доводах апеляційної скарги, на підтвердження поважності причин неявки, відсутні, відповідно до зазначеного у самому клопотанні. /т. 2 а.с. 25/

Щодо не витребування доказів, вказаних у клопотанні /т. 2 а.с. 30/ апеляційний суд вказує на те, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, постановлену ухвалу про витребування нотаріальних справ. Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Середи В.Г. від 27.09.2021 р. нею державна реєстрація прав не здійснювалась, оскільки до 01.01.2013 р. нотаріуси не відносились до суб`єктів такої державної реєстрації. /т. 2 а.с. 197/

Крім того, на вимогу апеляційного суду для перевірки доводів апеляційної скарги, надано спірні договори, копії яких долучено до матеріалів справи.

Водночас, апеляційний суд вказує, що апелянтом не оспорюється укладення таких договорів, підставою звернення з позовом є їх фіктивність та укладення їх всупереч інтересам кредитора, тому, витребування повних реєстраційних справ, не відноситься до предмету спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: