Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.11.2021 Справа №607/28084/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Паславської

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи Головне управління національної поліції у Тернопільській області, Тернопільська обласна прокуратура про відшкодування завданої моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України в Тернопільській області, треті особи Головне управління національної поліції у Тернопільській області, Тернопільська обласна прокуратура про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 1 000 000 гривень, завданої внаслідок незаконних дій органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні умисних дій, які виразились в пособництві до одержання 17 червня 2013 року неправомірної вигоди ОСОБА_2 від ОСОБА_3 за вплив на членів Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії щодо позитивного вирішення питання про призначення ОСОБА_4 групи інвалідності пожиттєво, в сумі 1000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 17 червня 2013 року становить 8108 грн. 50 грн., а саме: у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.369-2 КК України (в редакції Закону № 221-VІІ (221-18) від 18 квітня 2013 року), тобто пособництві в одержанні неправомірної вигоди для третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави. Вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 30.11.2016 року його визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.369-2 Кримінального кодексу України (в редакції статті Закону № 221-VІІ (221-18) від 18.04.2013 року та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, 29.03.2017року апеляційним судом Тернопільської області вирок залишено без змін. В період тривалого незаконного кримінального переслідування він не мав можливості повноцінно розпоряджатися всіма своїми Конституційними правами, в тому числі забезпечувати себе та свою сім`ю, у нього погіршилось самопочуття та стан здоров`я, він переніс страждання пов`язанні з незаконним затриманням та пред`явленням обвинувачення, його ділову репутацію було спаплюжено, так як були задіяні обмеження в самому продуктивному віці, окрім цього зазначені події вплинули і подальше його пенсійне забезпечення.Ці всі події в його житті позначились на стосунках з рідними і близькими, колегами по роботі, соціальній репутації. Внаслідок пережитого його здоровя було підірвано, а в нього як громадянина України назавжди залишився страх перед державою, яка не змогла його захистити, а особи, на які державою покладено обовязок захисту громадянина й суспільства, не виконали зазначених функцій. Виходячи з наведених обставин, того, що під слідством і судом він перебував 41 місяць і 17 днів з 13.06.2013 року по 30.11.2016 року і мінімальний розмір грошового відшкодування моральної шкоди складає 152643 грн. (41 х 3723 грн.), врахуванням тривалості страждань, значимості незворотних змін у житті, значного погіршення стану здоров`я, ним визначено розмір моральної шкоди в сумі 1000000 гривень.

У судовове засідання позивач та його представники не зявилися, подано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із проведенням ОСОБА_1 хірургічного втручання, яке Суд до уваги не приймає, оскільки жодного підтверджуючого документу сприводу зазначеного не подано, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а выдтак Суд вважає за можливе розгляд справи проводити у їх відсутності, на попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримали, зіславшись на мотиви, які викладені в позовній заяві та додаткових обґрунтуваннях до позовних вимог.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подано, що відповідно до ст. 169 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи в його відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи Головного управління національної поліції у Тернопільській області після оголошеної в розгляді справи перерви в судове засідання не зявилася, подано письмове пояснення у справі, згідно якого вважає, що сам факт ухвалення судом виправдувального вироку не є підставою відшкодування моральної шкоди, позивачем розмір моральної шкоди не обґрунтовано, як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку між погіршення стану його здоровя та розслідування щодо нього кримінального провадження, так і руйнуванням ділової репутації.

Представник третьої особи Тернопільської обласної прокуратури після оголошеної в розгляді справи перерви в судове засідання не зявилася, на попередніх судових засіданнях щодо задоволення позовних вимог заперечила, просили відмовити в позові за безпідставністю.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

17.06.2013року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.369-2 КК України, тобто пособництво в одержанні неправомірної вигоди за вплив на прийняття позитивного рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаному з вимаганням такої вигоди.

Згідно предяленого обвинувачення 13 червня 2013 року ОСОБА_1 , працюючи урологом хірургічного відділу Чортківської центральної комунальної районної лікарні, звернувся до члена Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_2 та повідомив, що у нього на лікуванні знаходиться ОСОБА_4 , у якого відсутня одна нирка та якому необхідно вирішити питання щодо призначення групи інвалідності пожиттєво. При цьому, ОСОБА_2 пообіцяла вплинути на членів міжрайонної медико-соціальної експертної комісії у складі ОСОБА_5 та члена комісії - невропатолога ОСОБА_6 з метою прийняття ними колегіально позитивного рішення, за умови надання їй неправомірної вигоди.

Під час цієї розмови у ОСОБА_1 виник злочинний намір, направлений на пособництво до одержання ОСОБА_2 неправомірної вигоди за вплив на прийняття позитивного рішення членами Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, які відповідно до примітки до ст.369-2 КК України є особами, уповноваженими на виконання функцій держави щодо призначення ОСОБА_4 групи інвалідності пожиттєво. При цьому він пообіцяв передати ОСОБА_4 вказану вимогу ОСОБА_2 , переконати його у необхідності передачі неправомірної вигоди та надалі організувати їх зустріч.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_1 13 червня 2013 року, перебуваючи у приміщені Чортківської центральної комунальної районної лікарні, що за адресою м. Чортків, вул. Йосипа Сліпого,1 повідомив ОСОБА_4 про те, що за вплив на прийняття позитивного рішення членами Чортківської міжрайонної МСЕК в його інтересах та подальшого призначення йому групи інвалідності пожиттєво, він повинен передати ОСОБА_2 неправомірну вигоду в сумі 1000 доларіва США, вказавши, що лише за такої умови йому буде пожиттєво призначена група інвалідності. На це останній погодився, вважаючи, що невиконання злочинних вимог може призвести до настання шкідливих наслідків для нього, а саме, у не призначенні йому групи інвалідності.

17 червня 2013 року ОСОБА_4 прибув до ОСОБА_1 в приміщення Чортківської центральної комунальної районної лікарні та повідомив останньому, що готовий передати неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США для того, щоб вирішити питання про призначення йому пожиттєво групи інвалідності, пред`явивши йому вказану суму коштів.

В подальшому, переслідуючи свій злочинний умисел, спрямований на пособництво до одержання ОСОБА_2 неправомірної вигоди за вплив на прийняття позитивного рішення членами Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_1 17 червня 2013 року зателефонував до ОСОБА_2 та повідомив, що ОСОБА_4 прибув до нього та що їм необхідно зустрітися, на що остання погодилася.

Цього ж дня, ОСОБА_2 за домовленістю із ОСОБА_1 , зустрілась із ОСОБА_4 та в приміщенні Чортківської центральної комунальної районної лікарні, що за адресою м. Чортків вул. Йосипа Сліпого, 1 одержала від нього неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 17.06.2013 року становить 8108,50 грн., за вплив на членів Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії у складі голови ОСОБА_5 та члена комісії - невропатолога ОСОБА_6 , які відповідно до примітки до ст. 369-2 КК України є особами уповноваженими на виконання функцій держави, щодо позитивного прийняття ними рішення про призначення ОСОБА_4 групи інвалідності по життєво.

Таким чином, ОСОБА_1 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні умисних дій, які виразились в пособництві до одержання 17 червня 2013 року неправомірної вигоди ОСОБА_2 від ОСОБА_3 за вплив на членів Чортківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії щодо позитивного вирішення питання про призначення ОСОБА_4 групи інвалідності пожиттєво, в сумі 1000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 17 червня 2013 року становить 8108 грн. 50 грн., а саме: у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.369-2 КК України (в редакції Закону № 221-VІІ (221-18) від 18 квітня 2013 року), тобто пособництві в одержанні неправомірної вигоди для третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Обвинувачений ОСОБА_1 своєї вини у інкримінованому йому діянні не визнав. Суду пояснив, що до нього, як лікаря уролога, на лікування звернувся ОСОБА_4 . Останній говорив про призначення йому групи інвалідності пожиттєво, оскільки, у нього одна нирка. При цьому він розказував, що за це потрібно заплатити гроші, правда, не зазначивши кому. Він відмовив його від дачі грошей, пояснивши, що той має всі підстави для призначення групи інвалідності пожиттєво, враховуючи відсутність однієї нирки. Виконуючи свій обов`язок лікаря, він направив ОСОБА_4 на відповідне медичне обстеження. Після проходження обстеження він оформив направлення ОСОБА_4 на медико-соціальну експертну комісію для призначення групи інвалідності. Однак, у ОСОБА_4 була відсутня виписка з амбулаторної картки, що є необхідним документом при призначенні групи інвалідності. Він попросив ОСОБА_4 взяти цю виписку. Він ні про що не домовлявся з ОСОБА_2 . А телефонував він їй 17 червня 2013 року, коли до нього прийшов ОСОБА_4 і сказав, що у нього все є тому, щоб вона переглянула документи ОСОБА_4 для призначення групи інвалідності. Також зазначив, що під час фіксації злочину, у вчиненні якого його обвинувачують, ніде не зафіксовано, що він говорить про гроші. Під час розмови з ОСОБА_2 по телефону, він ніяких грошей у ОСОБА_4 не бачив. Також не було домовленості між ним та ОСОБА_4 про передачу ним доларів для ОСОБА_2 . Після того як ОСОБА_4 пішов, через деякий час до нього прийшли двоє осіб, повідомили його, що він викликається в Чортківський райвідділ міліції. Звідти його повезли в м.Тернопіль в міліцію, де утримували з 15 до 21 години без офіційного затримання, не надавши йому адвоката. При цьому дали підписати заяву, що він відмовляється від послуг адвоката, що не залежить від його фінансового становища. Під час цього затримання обзивали його «бандюгою», главою банди. Будучи в стресовому стані, він, не маючи окулярів, щоб прочитати документи, які йому давали підписувати, підписував їх на вимогу працівників міліції, які пояснювали йому, що він є свідком у справі. Таким чином, обвинувачений категорично заперечив пособництво в одержанні неправомірної вигоди для ОСОБА_7 від ОСОБА_4 щодо позитивного прийняття рішення про призначення останньому групи інвалідності.

Вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 30.11.2016 року його визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.369-2 Кримінального кодексу України (в редакції статті Закону № 221-VІІ (221-18) від 18.04.2013 року та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29.03.2017року зазначений вирок залишено без змін.

Судом досліджено копії оглядів лікарів ОСОБА_1 за 21.03.2014року, 20.09.2018року, 29.05.2019року, 30.12.2019року, 10.10.2020року, 04.04.2021року, 15.06.2021року, 25.07.2021року, 12.10.2021року в яких зафіксовано діагноз ОСОБА_1 : гіпертонічна хвороба, високий КВР, А/С вінцевих судин, хронічний гастродуоденіт, цукровий діабет ІІ- ступеня.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів:

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Як передбачено ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у ряді випадків, у тому числі: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття справи про адміністративне правопорушення (п. 4).

Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону).

У положеннях ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також, у п. 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів.

Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, як розяснив з цього приводу Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Також у п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи.

Верховним Судом України підтверджено можливість звернення особи з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в порядку цивільного судочинства.

Судом установлено, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснювали досудове розслідування, та прокуратури позивач ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, оскільки їх дії призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня)».

Позиція Європейського Суду з прав людини з приводу відшкодування моральної шкоди є такою, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Виходячи з аналізу вищенаведеного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, з розяснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особи про підозру, ОСОБА_1 повідомлено про підозру 17.06.2013року, розгляд кримінальної справи тривав до 29.03.2017року, до винесення ухвали апеляційним судом Тернопільської області, яким виправдувальний вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 30.11.2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, суд приходить до переконання, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. Зокрема, він перебував під слідством та судом протягом 41 місяця та 13 днів,у результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, стан його здоров`я значно погіршився за вказаний період.

При цьому суд вважає безпідставними доводи Головного управління національної поліції у Тернопільській області про те, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження причинно-наслідкового звязку заподіяння йому моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач безпідставно перебував під слідством і судом, що не могло не вплинути на його душевний стан і спосіб життя.

Сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений. І внаслідок цього він зазнав моральної шкоди.

Статтею 13 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Однак, як вище зазначалося,з огляду на вимоги закону та правові позиції Верховного Суду України, особа, якій заподіяно моральної шкоди внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, не позбавлена можливості звертатися безпосередньо до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III).

Аналізуючи вищезазначені обставини в даній справі, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд приходить до висновку про захист порушеного права позивача саме в обраний нею спосіб, з врахуванням правових підстав, визначених ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного:

Як зазначалося, розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи.

При цьому Верховний Суд у постанові №468/901/17-ц від 04 грудня 2019 року зробив наступний правовий висновок.

«Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 2.12.2015 у справі №6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.»

Станом на дату ухвалення означеного рішення, розмір мінімальної заробітної плати становить 6000 гривень.

З урахуванням обставин справи, виходячи з обсягу душевних страждань позивача, характеру немайнових втрат, яких він зазнав, наявності вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості, враховуючи положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до переконання, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 248 600 гривень, з розрахунку за 41 місяць та 13 днів.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення в його користь 248 600 гривень за рахунок державного бюджету України відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яке провадиться з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку згідно з вимогами ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України.

Поряд з цим Суд не вважає достаньо обгрунтованою вимогу позивача про стягнення суми моральної компенсації на суму 1000000 гривень, що вимагається понад уже стягнені судом 248600 гривень, оскільки розмір моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілого, а позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено якогось надмірного втручання в його конвенційні права позивача (обмеження свободи, його права ввласності, втручання в його право на повагу до житла чи приватності), що може зумовити додаткове стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди, понад розмір, визначений в порядку ст.. ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Позивач просить суд стягнути з відповідача 36000 гривень витрат на правничу допомогу.

Визначаючи розмір витрат на правому допомогу суд виходить з наступного.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд наголошує, що позивачем взагалі не надано доказів на понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в цивільній справі на адвокатів Садовського М.Д. та Вітковського В.С., котрі перебували в статусі захисників позивача, однак при розгляді кримінального провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 за ст.. 369-2 КК України.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката Котова В.В., Суд наголошує таке.

Позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 11.11.2019 року з адвокатаом Котовим В.В. Поряд з цим у означеному документів не відображено у якій конктерно спраів надаються послуги, не відображено таких істотних умов як умови оплати послуг, обгурнувань ціни позову, видів робіт, послуг та їх вартості за годину роботи. Всупереч п.4.1. та 4.2. договору, сторонами не укладено додаткової уголи з визначенням обгурнтуваного розміру гонорару.

Порд з цим Суд відзначає, що очевидним є те, що цей адвокат вивчав матеріали, готував позовну заяву, здійснював судове представництво та домігся часткового задоволення позову.

Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

На думку суду з відповідача на користь позивача слід стягнути правничих витрат - 2500 гривень. В решті вимог про стягнення витрат на правничу допомогу Суд вважає слід відмовити за недоведеністю обсягу та достатніх доказів на підтвердження стягуваних сум.

Оскільки позов у частині відшкодування моральної шкоди задоволено на суму 248 600 гривень, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України позивачу слід компенсувати понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 133, 137, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного бюджету шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 248 600 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 гривень.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідач Державна казначейська служба України вул. Бастіонна, 6 м. Київ

Головуючий суддяВ. М. Братасюк