Справа № 657/1563/16-ц

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.02.2021 року Каланчацький районний суд Херсонської області
в складі головуючого судді Ковальчук О.В.,
за участю секретаря Шахової О.В.,
за участю представника відповідача Сальник Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Каланчак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі доручення діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якого на підставі доручення діє ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,
Мотивуючи свої вимоги, представник позивача вказує, що протягом тривалого часу позивач проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 17,2 кв.м. Вказана квартира належала її синові ОСОБА_5 та невістці ОСОБА_6 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.10.2013 року право власності на вказану квартиру перейшло до відповідача ОСОБА_3 . Разом з тим, вона продовжувала проживати у вказаній квартирі. У квітні 2014 року вона дізналась від ОСОБА_3 про те, що він є новим власником квартири, на що була здивована такою ситуацією. Під час розмови останній повідомив, що він знає про те, що в її власності перебуває земельна ділянка в АДРЕСА_2 . 23.04.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування належної позивачу земельної ділянки площею 0,0969 га., яка розташована в АДРЕСА_2 . За умовами зазначеного договору позивач безоплатно передала у власність відповідачу зазначену вище земельну ділянку. Вказаний договір дарування позивач підписала внаслідок обману зі сторони відповідача, який обіцяв, в сою чергу, передати у власність позивачу квартиру, яка належала йому на підставі договору купівля-продажу від 16.10.2013 року, укладеному між відповідачем ОСОБА_3 та сином і невісткою позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак, обіцяної передачі квартири не відбулося. На момент підписання оспорюваного договору їй виповнилося сімдесят років, та в силу свого похилого віку та стану здоров`я (у тому числі суттєве погіршення зору, що підтверджується медичною довідкою) в наслідок чого не могла в повній мірі оцінити природу укладеного правочину, а відповідач, в свою чергу, скористався вказаною обставиною і внаслідок обману, будучи сторонньою для неї особою та фактично їй не знайомою отримав у дар належну їй земельну ділянку.
Ухвалою судді від 21 травня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено слухання справи до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 09 липня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено слухання справи до судового розгляду. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав викладених у позові.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, зазначив, що з позивачем познайомився випадково коли та приходила до його матері. Будь-якої домовленості про передачу земельної ділянки в замін на квартиру між ними не було.
Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову в зв"язку з його необгрунтованістю та безпідставністю.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування належної позивачу земельної ділянки площею 0,0969 га., яка розташована в АДРЕСА_2 . За умовами зазначеного договору позивач безоплатно передала у власність відповідачу зазначену вище земельну ділянку.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правова позиція Верховного Суду України щодо предмету доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладене у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження №6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження №6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача. В 2014 року позивач зателефонувала їй і повідомила, що дізнавалася про те, що квартира в якій вона проживає їй не належить, а належить ОСОБА_3 . Останній запропонував здійснити обмін квартири на належну позивачу земельну ділянку, внаслідок чого і було укладено оспорюваний договір дарування. Однак, обіцянку, щодо передачі квартири позивачу у власність відповідач не дотримав.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що товаришує з позивачем на протязі 15 років. Їй достеменно відомо, що в 2014 році відповідач звернувся до позивача з пропозицією здійснити обмін належної йому квартири, в якій проживала позивач, на належну позивачу земельну ділянку. В результаті вказаної домовленості, між сторонами було укладено оспорюванний договір земельної ділянки. Свою частину домовленості відповідач не виконав та не передав у власність позивачу обіцяну ним квартиру. Натомість в 2017 році відповідач виселив позивача з вказаної квартири.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що є знайомою позивача. Близько десяти років позивач проживала в АДРЕСА_1 . В 2014 році позивач повідомила їй, що підписала, якийсь документ, на вимогу позивача, який саме не зрозуміла.
Свідок ОСОБА_11 ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є донькою відповідача. Позивач говорить не правду, оскільки при укладенні договору все вона розуміла, так як в період його укладення, вона тісно спілкувалася з позивачем та її сином ОСОБА_5 та роз`яснювала наслідки укладення правочину. Наслідки укладення угоди роз`яснювала і нотаріус при підписанні договору, однак при укладені вказаного договору присутня не була. Позивач проживала в квартирі її батька безкоштовно та проживала б і досі, якби не звернулася до суду з даним позовом. Будь-яких інших домовленостей між позивачем та її батьком не було. Син позивача ОСОБА_5 вз`явши борг у відповідача не повернув та в рахунок погашення боргу переписав належно йому та його дружині квартиру на батька.
Позивач обґрунтовує свої вимоги помилкою через яку нею укладено договір дарування.
Суд зазначає, що будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. Тому волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Наведені позивачем обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, свідчать про наявність помилки - хибного сприйняття нею істотних обставин договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення такого договору.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі доручення діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якого на підставі доручення діє ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, задовольнити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення суду апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , проживає АДРЕСА_3 .

Суддя: Ковальчук О. В.