РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

з участю: секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області - Кулик Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу № 569/21356/20 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просить суд стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на його користь середній заробіток за увесь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 275 246 гривен 70 коп.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 23.04.2015 по 26.09.2017року він працював начальником Рівненського обласного управління водних ресурсів. 25.09.2017 року його було звільнено із займаної посади. В день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена матеріальна допомога в розмірі 5472 грн.
Рішенням Рівненського міського суду від 01.11.2019 у справі № 569/9759/19 його позов до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області та Державного агентства водних ресурсів України про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 5472 грн матеріальної допомоги. Це судове рішення залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 15.09.2020 року та набуло законної сили.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішення Рівненського міського суду про стягнення матеріальної допомоги було виконано 25.11.2020 року. Період затримки розрахунку становить з 27.09.2017 по 24.11.2020 року
Розрахована середньоденна заробітна плата за два останні календарних місяці перед звільненням для розрахунку середнього заробітку становить 264, 86 грн. (відповідно до довідки Рівненського обласного управління водних ресурсів).
Разом з тим, відповідного до п. 10 зазначеного Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Відповідно середній заробіток позивача за час з дня звільнення повинен визначатись з врахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати за посадою начальника.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2017 року по 24.11.2020 року складає 264, 86 грн ( середньоденна заробітна плата) * 1,3138 ( коефіцієнт підвищення) * 791 ( кількість робочих днів = 275 246, 70 грн
Просить суд стягнути з відповідача 275246, 70 грн- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав вказаних у відзиві.
На заперечення позовних вимог посилається на те, що постановою Апеляційного суду Рівненської області від 07 серпня 2018 року по справі № 569/16159/17 , за позовом ОСОБА_1 до Державного агенства водних ресурсів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановлено, що ОСОБА_1 слід вважати звільненим з 20.04.2018 року.

Тобто вищевказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, змінено дату його звільнення і встановлено іншу 20.04.2018 року.

Отже, враховуючи наведене, вважають, що часом затримки розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті йому матеріальної допомоги на оздоровлення є період з 21.04.2018 року по 24.11.2020 року тобто 649 днів.

Зазначила, що тривалість періоду затримки (прострочення) виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 5 472 грн. була пов`язана не з вини роботодавця, а обумовлена іншими обставинами, а саме тривалість судового розгляду вказаної справи № 569/9759/19, що вплинуло на строки несвоєчасного розрахунку з колишнім працівником, а тому вважає відсутня вина роботодавця у тривалості перебігу такого періоду з моменту встановленого судом порушеного права працівника і до 02.11.2020 року.

При винесенні рішення просять врахувати, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з першопочатковим позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, (суддя Смолій Л.Д., справа № 569/16159/17) , провадження в якій було відкрито вже в жовтні 2017 року, не звертався з даною позовною вимогою.

Крім того, при зверненні 20.05.2019 року з позовом про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 472 грн. (справа № 569/9759/19) , ОСОБА_1 також не заявляв вимогу про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважає, такі дії (бездіяльність) ОСОБА_1 , а саме: звернення до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 17.12.2020 року , тобто через два роки, із даною позовною вимогою таким, що свідчать про зловживання його правом та штучним продовженням строку несвоєчасного розрахунку з ним.

Крім того, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, просять також врахувати і ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 .

Так, одним з варіантів приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати йому матеріальної допомоги при звільненні, які розумно можна передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за період з 20.04.2018року по 24.11.2020 року розміру сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти в сумі 5 472 грн. , міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Так, згідно долученого до відзиву розрахунку на підставі даних НБУ, сума ймовірних витрат позивача, в такому разі, становила б - 4 606, 02 грн., що є значно меншою сумою ніж розмір невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення ( 5 472 грн.), та очевидно меншою, ніж пред`явлена позивачем в позові сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні в розмірі 275 246, 70 грн. тобто майже в шістдесят разів.

Вважають, що враховуючи наведені вище критерії , визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 15 000 грн., за весь період прострочення виплати допомоги забезпечить погашення дійсного, пропорційного, співмірного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою в виплаті йому матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 5 472 грн, та буде справ едливим і забезпечить розумність балансу між інтересами працівника та роботодавця.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі № 569/21356/20 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Протокольною ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2021 року витребувано з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області довідку про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 станом на 01.01.2020 року.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних міркувань.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що з 23.04.2015 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах Рівненським обласним управлінням водних ресурсів ( в подальшому Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області) по 25.09.20017 року та обіймав посаду начальника
25.09.2017 року наказом № 230-ос його було звільнено із займаної посади згідно п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України.( а.с.19)
Постановою апеляційного суду Рівненської області наказ № 230- ос від 25 вересня 2017 року скасовано та зазначено, що ОСОБА_1 важати звільненим з 20 квітня 2018 року на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 105-109)
В день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік в розмірі 5472 грн.
Рішенням Рівненського міського суду від 01.11.2019 у справі № 569/9759/19 позов ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області та Державного агентства водних ресурсів України про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення було задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 5472 грн матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 14-15 )
Рішення Рівненського міського суду від 01.11.2019 у справі № 569/9759/19 залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 15.09.2020 та набуло законної сили (а.с.97-102 ).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виплатив йому матеріальну допомогу на оздоровлення, що є складовою заробітної плати, починаючи з моменту його звільнення та остаточно не розрахувався на момент звернення до суду.
Згідно розрахунку позивача загальна сума компенсації по виплаті йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка належить за його підрахунками до виплати за період з 27.09.2017 року по 24.11.2020 року складає 264, 86 грн ( середньоденна заробітна плата) * 1,3138 ( коефіцієнт підвищення) * 791 ( кількість робочих днів = становить 275 246, 70 грн
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
В ідповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу
Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При вирішенні спору по суті, суд не погоджується з позицією позивача, вважає, що ним у власному розрахунку неправомірно застосовано коефіцієнт коригування заробітної плати з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року ( далі по тексту- "Порядок") встановлено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: а) надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки;
б) надання працівникам творчої відпустки;
в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час;
г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я;
д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу;
е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини;
є) виплати вихідної допомоги;
ж) службових відряджень;
з) вимушеного прогулу;
и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів;
і) звільнення працівників-донорів від роботи;
ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків;
й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу;
л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Зокрема, згідно пункту 10 вищевказаного Порядку, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з викладеного, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Відповідно до вимог ст.119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.
Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки коефіцієнт підвищення заробітної плати згідно до п.1 та п.10 Порядку № 100 застосовується виключно до працюючих осіб, або осіб, за якими зберігається місце роботи, але аж ніяк не до працівників після їх звільнення.
Сторонами в судовому засіданні визнається, що постановою Апеляційного суду Рівненської області від 07 серпня 2018 року по справі № 569/16159/17 , за позовом ОСОБА_1 до Державного агенства водних ресурсів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановлено що ОСОБА_1 слід вважати звільненим з 20.04.2018 року.

Тобто вищевказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, змінено дату його звільнення і встановлено іншу 20.04.2018 року.

Отже, враховуючи наведене, часом затримки розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті йому матеріальної допомоги на оздоровлення є період з 21.04.2018 року по 24.11.2020 року тобто 649 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку без врахування коефіцієнту підвищення заробітної плати становить 171 894, 14 грн ( 649 днів * 264, 86 сер.ден. заробітні плата)

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Разом з цим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При розгляді справи по суті судом встановлено, що тривалість періоду затримки (прострочення) виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 5 472 грн. була пов`язана з наявністю спору між сторонами та правової позиції відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення , а також тривалість судового розгляду цивільної справи № 569/9759/19 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області про стягнення матеріальної допомоги, що вплинуло на строки несвоєчасного розрахунку з колишнім працівником.

Ще одним критерієм зменшення розміру відшкодування , визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України є дії роботодавця та дії працівника у спірних правовідносинах.

Так, після вирішення вищевказаного спору по справі № 569/9759/19 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського суду з позовом про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 5 472 грн., судове рішення у якій набрання законної сили 02.11.2020 року - відповідач по справі вже 25.11.2020 року, виконав вказане судове рішення та кошти були переведені на картковий рахунок ОСОБА_1 , тобто протягом 23 днів.

Судом встановлено, що при зверненні ОСОБА_1 до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, (суддя Смолій Л.Д., справа № 569/16159/17) , провадження в якій було відкрито вже в жовтні 2017 року, останній не звертався з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. ( а.с. 65-71)

Крім того, при зверненні 20.05.2019 року з позовом про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 472 грн. (справа № 569/9759/19) , ОСОБА_1 також не заявляв вимогу про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 17.12.2020 року , тобто через два роки, із даною позовною вимогою свідчать штучне продовження строку несвоєчасного розрахунку з ним.

Водночас, законодавець, зокрема в ч. 3 ст. 13 ЦК України наголошує про те, що у трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що , зокрема, вимагає й, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тобто , працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця.

Крім того, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, слід також врахувати і ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 .

Так, одним з варіантів приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати йому матеріальної допомоги при звільненні, які розумно можна передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за період з 20.04.2018року по 24.11.2020 року розміру сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти в сумі 5 472 грн. , міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Так, згідно долученого до відзиву розрахунку на підставі даних НБУ, сума ймовірних витрат позивача, в такому разі, становила б - 4 606, 02 грн., що є значно меншою сумою ніж розмір невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення ( 5 472 грн.), та очевидно меншою, ніж пред`явлена позивачем в позові сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні в розмірі 275 246, 70 грн. тобто майже в шістдесят разів.

Суд приходить до висновку, що вищевказані обставини є критерієм, який враховується при оцінці розміру майнових втрат позивача , отриманих внаслідок несвоєчасного отримання ним матеріальної допомоги при звільненні, та при визначенні розміру відповідальності відповідача за вказані дії.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по не виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 5472 грн. майже у шістдесят разів меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка визначена позивачем (275 246, 70 грн..) та більше як у тридцять разів встановленого судом (171 894, 14 грн.)

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по невиплаченій матеріальній допомозі , яка вже була виплачена, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників та буде справедливим та забезпечить розумність балансу між інтересами працівника та роботодавця.
Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково в розмірі 25000 грн.
На підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 840 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволити частково.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 000 ( двадцять п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір 840 (вісімсот сорок ) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду безпосередньо або через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач- Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області, 33013, м.Рівне, вул. Кавказька, 7

Повний текст рішення складений 12 лютого 2021 року

Суддя Н.Г. Кучина