Справа № 130/2923/20
Провадження № 22-ц/801/375/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуСправа № 130/2923/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Маніфою»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року, постановлену у складі судді Шепеля К. А., в м. Жмеринка, дата складання повного тексту ухвали відповідає даті її постановлення,-

в с т а н о в и в:

07 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфою» про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, у якому ставив вимогу: визнання дії ТОВ «Маніфою» відносно нього, ОСОБА_1 , такими, що здійснені із використанням нечесної підприємницької практики (ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», визнати протиправними дії ТОВ «Маніфою» щодо передачі персональних даних ОСОБА_1 третім особам.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив що викладені в позовній заяві вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, а тому позов не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, оскільки у позовній заяві позивач повідомляє про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого статтею 355 Кримінального кодексу України: примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати ухвалу суду та передати справу для розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правовідносини, які склалися між сторонами мають цивільно-правовий характер, випливають із кредитного договору, зазначив що він звернувся за захистом своїх цивільних прав, в порядку передбаченому статтею 4 ЦПК України, а не із заявою повідомленням про злочин зі сторони окремих осіб ТОВ «Маніфою» до правоохоронних органів, а відомості викладені у позовній заяві лише підтверджують здійснення відповідачем нечесної, агресивної підприємницької практики. Зауважує, що відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

ТОВ «Маніфою» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому надає пояснення по суті позовної заяви, вказує на недоведеність позивачем протиправності дій ТОВ «Маніфою» та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про день та час розгляду були справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток.

ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків:

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У справі що розглядається, позивач ОСОБА_1 зазначив, що 24 жовтня 2020 року між ТОВ «Маніфою» та ним було укладено договір позики № 1201453, згідно з яким позичальник отримав 8 000 грн, строк позики до 13.11.2020 року. З 01 листопада 2020 року до нього та його рідних, зокрема до мами, тата, рідної тітки, з різних мобільних та стаціонарних телефонів, почали телефонувати представники ТОВ «Маніфою» з вимогою погасити кредит, наполягали на ініціюванні судових процедур щодо стягнення заборгованості. Таке спілкування відбувалося у агресивній та принизливій формі зі сторони відповідача, з погрозами про виїзд груп на домашню адресу, з ознаками примушування до виконання цивільно - правових угод. Вказує, що кількість дзвінків та відправлених смс-повідомлень на мобільний телефон, свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача, яка заборонено законом.

Також позивач стверджує, що в порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ТОВ «Маніфою» без його згоди передало його персональні дані третім особам, а саме: відомості про місце проживання та роботи, відомості про фінансове становище.

Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до частини 3 статті 5, часини 1 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Як уже зазначалося вище, зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що заявлені ним позовні вимоги стосуються захисту прав споживачів, пов`язаних з веденням нечесної підприємницької діяльності та розголошенням його персональних даних, а тому висновок суду першої інстанції про те, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є безпідставним, не гуртується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального права, які регулюють відносини між споживачем та надавачем послуг.

Проаналізувавши наведені норми та оцінивши обставини справи у сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі.

Таким чином, у зв`язку з порушенням судом норм процесуального прав, які призвели до постановлення помилкової ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржувана ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а матеріали справи направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук