КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 361/5753/20

провадження № 22-ц/824/15499/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2021 року у складі судді Сердинського В.С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про повернення безпідставно набутих коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. на користь позивача безпідставно набуті в якості основної винагороди приватного виконавця грошові кошти у розмірі 427 189,20 грн; інфляційні втрати за період з 28 листопада 2019 року по 27 серпня 2021 року у розмірі 49 352,45 грн; 3% річних за період з 28 листопада 2019 року по 27 серпня 2021 року у розмірі 22 401,10 грн; 4 000 грн матеріальної шкоди, завданої незаконними діями; 100 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями; а також понесені судові витрати, з яких: 30 000 грн - витрати на професійну правничу допомогу; 5 958,70 грн - судовий збір.

У мотивування вимог посилалася на те, що 20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. було вчинено виконавчий напис №1790 про звернення стягнення на земельну ділянку та погашення за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 261 892,08 грн та 10 000 грн плати за вчинення виконавчого напису, який в подальшому визнано таким, що не підлягає виконанню.

15 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58909088 з примусового виконання виконавчого напису та постанову про стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10% від вартості майна, що стягується за виконавчим документом, та плати за вчинення виконавчого напису в сумі 427 189,20 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі №320/3912/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року, визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 03 липня 2019 року «Про виправлення помилки у процесуальному документі» у межах ВП №58909088; визнано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 15 квітня 2019 року у ВП №58909088 про стягнення основної винагороди у розмірі 427 189,20 грн такою, що не підлягає прийняттю до виконання.

Уважала, що кошти, отримані відповідачем у розмірі 427 189,20 грн, є безпідставно набутими і такими, що підлягають поверненню з додатковою сплатою інфляційних втрат та 3% річних.

Окрім того, зазначала, що відповідач має відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду в розмірі 4 000 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, оскільки Трофименко М.М. не мав жодних підстав для отримання основної винагороди виконавця у розмірі 427 189,20 грн.

Також указувала, що внаслідок неповернення відповідачем коштів у розмірі 427 189,20 грн позивач переживала негативні емоції, які спричинили тимчасову втрату спокою, нормального ритму життя. Моральні страждання позивача спричинили негативні зміни в її житті: болісні переживання, насторогу, тривогу, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, нервозність.

На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 11 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, а також стягнути з відповідача всі судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що основна винагорода приватного виконавця фактично є платою за надані послуги, яка не є та не може бути платежем, що прирівнюється до заробітної плати, і в силу прямих вимог закону підлягає поверненню.

Вказує, що позивач була вимушена виплатити приватному виконавцю кошти в результаті його недобросовісних дій, а саме примусовими заходами, вчиненими приватним виконавцем у межах виконавчого провадження, що, на думку апелянта, виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1215 ЦК України, як виняток із загального правила статті 1212 ЦК України.

Уважає, що місцевим судом помилково застосовано до спірних правовідносин правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №201/8493/18.

Також зазначає, що суддею Сердинським В.С. при ухваленні рішення було допущено порушення таємниці нарадчої кімнати, оскільки вказане рішення було ухвалено під час розгляду суддею інших судових справ.

22 листопада 2021 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця Трофименка М.М., в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

За змістом частини першої статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, з урахуванням того, що дана цивільна справа перебуває на апеляційному розгляді з жовтня 2021 року та з метою дотримання строків розгляду апеляційної скарги, колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що кошти, які були сплачені ОСОБА_1 самостійно, добровільно, на рахунок приватного виконавця Говорова П.В. без рахункової помилки, є основним доходом приватного виконавця Трофименка М.М. - єдиним засобом до існування, тому зазначені кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1215 ЦК України.

Окремою підставою для відмови у позові місцевий суд зазначив відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 15 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. було відкрито виконавче провадження №58909088 по виконанню виконавчого напису про звернення стягнення на іпотечне майно, належне позивачу ОСОБА_1 , на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», у забезпечення вимог стягувача за кредитним договором, боржником за яким була дочка позивача - ОСОБА_5 (а.с.34-35).

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження №58909088 відповідач виніс постанову від 15 квітня 2019 року про стягнення основної винагороди приватного виконавця в межах виконавчого провадження (а.с. 36-37).

Постановою від 22 квітня 2019 року здійснено опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 (а.с.155-157).

Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 03 липня 2019 року, на підставі заяви стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25 червня 2019 року про повернення виконавчого документа за заявою стягувача згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», постановлено виконавчий напис №1790, виданий 20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н., повернути стягувачу, припинити чинність арешту майна боржника, зняти з електронних торгів лот - іпотеку: земельну ділянку площею 0,1600 га, кадастровий номер :02:005:0004, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.143-144).

03 липня 2019 року приватний виконавець Трофименко М.М. звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження за постановою від 15 квітня 2019 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 427 189,20 грн.

04 липня 2019 року приватний виконавець Говоров П.В. відкрив виконавче провадження за вказаною постановою та того ж дня прийняв постанови про арешт коштів та майна боржника, а 16 липня 2019 року - постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і про визнання незаконними і скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. про стягнення основної винагороди і виправлення описки у виконавчому документі.

27 вересня 2019 року приватний виконавець Київської області Говоров П.В. виніс постанову про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження по ВП №59472716 у сумі 3 000 грн.

25 листопада 2019 року позивач при примусовому стягненні коштів по виконавчому провадженню ВП №59472716 сплатила приватному виконавцю Київської області Говорову П.В. 428 589,20 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року у справі №369/10365/19 виконавчий напис №1790 від 20 липня 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі №320/3912/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року, визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 03 липня 2019 року «Про виправлення помилки у процесуальному документі» у межах ВП №58909088; визнано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 15 квітня 2019 року у ВП №58909088 про стягнення основної винагороди у розмірі 427 189,20 грн такою, що не підлягає прийняттю до виконання.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивач не оскаржувала дії приватного виконавця, вчинені у ВП №59472716 щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 427 189,20 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Враховуючи те, що позивач була обізнана про перерахування нею коштів на виконання рішення суду на користь приватного виконавця, підтвердив факт існування правовідносин з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, це виключає факт безпідставного набуття відповідачем коштів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №201/8493/18.

Окрім того, ОСОБА_1 , будучи обізнаною про ухвалення рішення Київським окружним адміністративним судом від 21 листопада 2019 року у справі №320/3912/19, яким визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 03 липня 2019 року «Про виправлення помилки у процесуальному документі» у межах ВП №58909088 та визнано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 15 квітня 2019 року у ВП №58909088 про стягнення основної винагороди у розмірі 427 189,20 грн такою, що не підлягає прийняттю до виконання, 25 листопада 2019 року самостійно сплатила на користь приватного виконавця виконавчий збір у розмірі 427 189,20 грн, не оскаржуючи при цьому виконавчих дій у ВП №59472716 щодо стягнення з неї виконавчого збору.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Разом з тим, суд першої інстанції, правильно встановивши, що підстави для повернення безпідставно набутих коштів за статтею 1212 ЦК України, як такі, відсутні, помилково послався на положення статті 1215 ЦК України, зазначивши, що виконавчий збір є основним доходом приватного виконавця та його єдиним засобом до існування, тому зазначені кошти не підлягають поверненню, неправильно застосувавши до даних правовідносин норми вказаної статті.

Доводи апелянта щодо порушення суддею Сердинським В.С. при ухваленні оскаржуваного рішення таємниці нарадчої кімнати, оскільки вказане рішення було ухвалено під час розгляду суддею інших судових справ, є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. При цьому, у матеріалах справи відсутні відомості о котрій саме годині суддя вийшов з нарадчої кімнати. Згідно довідки, складеної секретарем судового засідання Удовенко Д.С., під час проголошення рішення суду сторони не були присутні в судовому засіданні, фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для зміни рішення згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про зміну оскаржуваного рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини посилань на норми статті 1215 ЦК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, зважаючи на те, що зміна мотивувальної частини оскаржуваного рішення не призвела до ухвалення іншого по суті рішення та задоволення вимог апеляційної скарги, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на статтю 1215 ЦК України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «07» грудня 2021 року

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна