ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Чернівці

справа № 725/1301/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької місцевої прокуратури Чернівецької області, Прокуратури Чернівецької області, Садгірського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Неля Василівна, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Іщенко І. В.),-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Чернівецької місцевої прокуратури Чернівецької області, Прокуратури Чернівецької області, Садгірського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 16.06.2018 року були внесені відомості до ЄРДР про вчинення злочину ОСОБА_1 .. Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000350 від 16 червня 2018 року правова кваліфікація злочину зазначена за ч.1 ст.361 КК

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1107/21

України, що відповідно ст.12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості. В рамках зазначеного кримінального провадження стосовно нього було незаконно проведено ряд слідчих (розшукових) дій, в тому числі і негласних слідчих дій. 24 жовтня 2018 року йому було незаконно вручено обвинувальний акт, відповідно до якого він незаконно обвинувачувався у вчиненні злочинів, яких він не вчиняв.

Посилається на те, шо вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року, та постановою Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 09 грудня 2020 року, його визнано невинуватим та виправдано, за недоведеністю в його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 361 ч.1, 361 ч.2, 176 ч.1, 176 ч.2 КК України. В задоволенні цивільного позову ТзОВ «ТРК Україна» про відшкодування шкоди було відмовлено. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці від 20.08.2018 року. Речові докази відповідно до постанов слідчого від 17.08.2018 року було повернуто.

Вказував, що незаконне кримінальне провадження за обвинуваченнями, висунутими щодо нього, з обмеженнями його конституційних прав загалом тривало 23 місяці і 23 дні. Протягом тривалого часу він був позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися вилученим та арештованим майном, а саме: різних видів електронною та цифровою технікою, мобільними телефонами та грошовими коштами. Він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес, через незаконні дії органу досудового розслідування, прокуратури та суду. Відсутність роботи та коштів під час досудового розслідування та судового розгляду, внаслідок вилучення та арешту майна привело його до відчаю та викликало значні глибокі страждання. Органом досудового розслідування штучно та свідомо створені процесуальні передумови для реалізації проведення незаконних слідчих розшукових дій у кримінальному провадженні, було обмежене право на отримання інформації у кримінальному провадженні та ознайомлення з матеріалами. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання обмежував його у своїх правах вільного пересування та обрання місця проживання, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності тривалий час принижували його авторитет, порушило його нормальні сімейні зв`язки, спричинило йому тяжкі душевні страждання та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя.

В результаті незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду, йому було заподіяно майнову шкоду, яка виразилась у неможливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном та грошовими коштами, так як у зв`язку із арештом та вилученням його майна він втратив дохід, який був пов`язаний із продажем електроніки. Тривали арешт призвів до втрати товарної вартості вилученого майна і пошкодження заводського упакування. На час вилучення та накладення арешту вартість майна в загальному складала 356112 гривень, а на час повернення цього майна, дана продукція була знята виробництва та втратила товарну цінність.

Також було накладено арешт і на грошові кошти, які належали йому та його сім`ї на загальну суму 653817,15 гривень, і за період з 16.08.2018 року по 13.03.2020 року розрахунок інфляційних збитків складає 61785,72 гривень, 3% річних на вказану суму становить 30942,60 гривень.

Посилається на те, що неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому завдано майнової шкоди на загалу суму 448 840 гривень 32 копійки.

Крім того, такими незаконними діями йому завдано моральних страждань у вигляді відчуття образи та приниження через факт притягнення до кримінальної відповідальності, страху через можливість позбавлення волі, відчуття безсилля через неможливість довести свою невинуватість, наявність стану тривалої психічної напруженості (стресу) з ознаками виснаження компенсаторних ресурсів особистості. Розмір завданої моральної шкоди оцінює у 1200000 гривень.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України, шляхом зобов`язання списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду на свою користь майнову та моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а саме: майнову шкоду в розмірі 448 840 (чотириста сорок вісім тисяч вісімсот сорок) гривень; моральну шкоду в розмірі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) гривень; та судові витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , 138 000 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 673 гривні. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Неля Василівна, Державна казначейська служба України, інтереси якої представляє головний спеціаліст юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області Медведюк Діана Борисівна, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області, подали апеляційні скарги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, постановленого з порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Неля Василівна, мотивує тим, що частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції такий розмір визначений у мінімальному розмірі встановленого законодавством, однак судом неправильно установлено фактичні обставини спричинення йому моральних страждань, так як у нього були вилучено та накладено арешт буквально на все його, та його сім`ї майно, забравши всі засоби до існування, позбавивши можливості утримувати сім`ю, неповнолітню дитину, адже арештоване майно було засобом обороту а товар для зайняття підприємницькою діяльністю.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди по суті виходить із того, що мало місце триваюче порушення державними органами прав та свобод позивача, однак такі висновки суду є помилковими і суперечать самому змісту п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У позовних вимогах зазначено всі незаконні дії стосовно нього внаслідок кримінального переслідування, а отже за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19-ц, провадження №61-9875св20.

Посилається на те, що визначена судом сума у розмірі 138000 гривень не відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили. Суд не взяв до уваги моральні страждання через несправедливе та безпідставне накладення арешту на майно, що в декілька разів перевищувало суму заявленого цивільного позову в кримінальному провадженні, не надав належної оцінки тому факту, що він раніше жодного разу не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, і дане кримінальне переслідування спричинило йому тяжкі душевні страждання.

Відмовляючи у відшкодуванні матеріальної шкоди суд першої інстанції зазначив, що ухвала слідчого судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.08.2018 року, на підставі якої було накладено арешт та вилучено майно, не скасована та не визнана незаконною, однак такі висновки суду є необґрунтованими, оскільки виправдувальний вирок з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, які в судовому порядку додатково не потрібно визнавати.

Також є неправильними висновки суду стосовно того, що безпідставним є твердження позивача щодо повної втрати товарної вартості вилученого майна, вказавши, що товар, який має гарантійний строк від одного до трьох років, не міг втратити свою повну вартість за час проведення досудового та судового розслідування, оскільки кожен рік випускається новий модельний ряд і гарантіє діє один рік. До того, ж судом не враховано, що за період з 16.08.2018 року по 13.03.2020 року з урахуванням стрімкості технічного прогресу, це майно, яке складалося із електронної, цифрової та комп`ютерної техніки та мобільних телефонів, втратила свою вартість, а проведення експертиз та оглядів призвели до втрати товарного вигляду вилученого майна і пошкодження заводського упакування.

Зазначає, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес, йому завдано моральної шкоди, що полягає у незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності та застосування до нього технічних засобів із метою отримання інформації, тимчасовий доступ до документів, які містять охоронювану законом таємницю, аудіо та відео контроль і візуальне спостереження, проведення обшуків автомобіля та житла, вилучення та арешт майна, притягнення його до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного та обвинуваченого, застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання. Оскільки протягом 23 місяців 23 днів, що тривало досудове слідство і суди, він перебував у стані емоційної напруги та стресу, не міг утримувати свою родину, був позбавлений можливості повноцінно працювати, втілити у життя свої плани.

Просить суд змінити рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року в частині визначення розміру моральної шкоди та визначити розмір моральної шкоди, що заявлений у позовних вимогах. Постановити рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а саме стягнути з Державної казначейської служби України, шляхом зобов`язання списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду на свою користь майнову та моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а саме: майнову шкоду в розмірі 448 840 (чотириста сорок вісім тисяч вісімсот сорок) гривень; моральну шкоду в розмірі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) гривень; та судові витрати на професійну правничу допомогу, у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України, мотивована тим, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, а саме постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі Постанова №4), згідно п.5 якої суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Тобто, право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації.

Посилається на те, що постановлення виправдувального вироку надало позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону, однак позитивне рішення такого питання залежить від підтверджуючих фактів заподіяння позивачеві моральних страждань. Натомість у рішенні як і у позовних вимогах зазначені лише загальні поняття нанесення моральної шкоди та процитовано норми законодавства, однак вони не підтверджені жодними доказами наявності завдання позивачу моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви, а відсутність мотивів та доказів заподіяння позивачеві моральних страждань, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру суперечить нормам права.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суду відсутній зв`язок між нібито встановленою моральною шкодою та її розміром. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди, це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Однозначно судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не враховано вимоги розумності та справедливості.

Разом з тим, посилається на те, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені частково, тому і задоволення вимог про стягнення з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу позивача мало б бути задоволено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, не 19673 гривень, а 1652,60 гривень.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.10.2021 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області мотивовані тим, підставою для звернення позивача до суду із позовними вимогами про відшкодування шкоди фактично є п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак в силу вимог вищевказаної норми, такі обставини, а саме незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інші, мають бути встановлені в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні, проте, як вбачається із матеріалів справи, ні у вироку а ні в будь-якому іншому рішенні суду не було встановлено вищенаведених фактів.

У зв`язку із зазначеним у позивача відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Також судом невірно визначено суму витрат на правничу допомогу, оскільки відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача становити 1648840 гривень, судом задоволено лише частково на суму 138000 гривень, що становить приблизно 8 відсотків від загальної суми заявлених вимог, проте судом першої інстанції безпідставно, в порушення вимог ЦПК України, присуджено до стягнення судові витрати пов`язані з правничою допомогою у повному розмірі.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.10.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданому представником Чернівецької обласної прокуратури прокурором Коцюба Т.С., зазначено, викладені в апеляційній скарзі доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки є помилковими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Посилається на те, що апелянт стверджує, що зазнав моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 1200000 гривень, оскільки незаконно перебував під слідством і судом, зазнав руйнації життєвих планів, приниження честі, гідності і ділової репутації, у нього незаконно вилучили майно, проводились обшуки тощо. Водночас, право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч.3 ст.13 Закону, а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов`язковим наведенням норми права.

Зазначає, що відповідно до норм права цивільно-правова відповідальність за завдану майнову шкоду наступає і при відсутності в діях відповідача кримінального злочину, а відповідач в процесі розгляду справи не спростував ту обставину, що ним не завдано майнової шкоди. У позові наведена сума відшкодування моральної шкоди 1200000 гривень, розмір якої не доведений жодними доказами. В матеріалах справи відсутні докази, які б були підставою для визначення такого розміру моральної шкоди, а обґрунтування апеляційної скарги побудовано на стандартних фразах, котрі жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості позивача та не доводять виникнення у останнього моральних страждань. Жодним чином не підтверджено яким саме чином змінилося життя позивача та погіршилася його ділова репутація, чим підтверджується його негативний психічний стан, та глибина психологічних страждань.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що судом необґрунтовано відмовлено у стягненні матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано жодних доказів факту пошкодження (псування) майна або втрати ним цінності іншим чином, яке йому фактично повернуто, тому підстав для відшкодування матеріальної шкоди не вбачається. Не може вважатися майновою шкодою вартість майна, яке повернуто позивачу.

Також відсутні підстави для відшкодування інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами позивача, оскільки положення ст.625 ЦК України, про які йдеться у позові, застосовуються до боржників, які прострочили виконання грошового зобов`язання і не регулюють спірні правовідносини. У даному випадку грошові кошти були вилучені у ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження та повернуті останньому у встановленому законом порядку, тому доводи про завдання збитків у розмірі інфляційних втрат на 3% річних є безпідставними.

Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, відзиву, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Неля Василівна, підлягає залишенню без задоволення, апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу повної втрати товарної цінності повернутого майна та не можливості його подальшої реалізації, а також не надано доказів втрати позивачем права об`єктивної можливості на реалізацію повернутого майна. Порядок відшкодування інфляційних збитків та 3% річних є вичерпний та не передбачає такого відшкодування на повернуті позивачу грошові кошти, тому такі вимоги є безпідставними. Сума моральної шкоди визначена позивачем в розмірі 1 200 000 гривень є надзвичайно завищеною, належним чином не підтвердженою і має характер удаваної, та прийшов до висновку, що сума в розмірі 138000 гривень відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 1176 ЦК України відшкодувати за рахунок Державного бюджету України заподіяну майнову шкоду, яка виразилась у тому, що він не міг володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном та грошовими коштами, в тому числі позбавлений можливості отримати доходи (прибуток) від продажу телевізійних приставок та іншого вилученого майна (упущена вигода), а також відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним перебуванням під слідством, шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку коштів у розмірі 1200 000, 00 гривень.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2018 року були внесені відомості до ЄРДР про вчинення злочину ОСОБА_1 .. Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000350 від 16 червня 2018 року правова кваліфікація злочину зазначена за ч.1 ст.361 КК України, що відповідно ст.12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості. Як підозрюваного зазначено ОСОБА_1 (а.с.22-23).

Ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці Байцар Л.В. від 13.08.2018 року за наслідками розгляду клопотання слідчого СВ Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Корнілова А.В., погодженим прокурором Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М., було надано слідчим Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області дозвіл на проведення обшуку в іншому володінні особи, а саме у автомобілі марки «VOLKSWAGEN PASSAT» д.н.з. « НОМЕР_1 », який перебуває у фактичному володінні ОСОБА_1 , та було проведено обшук автомобіля, який тривав з 14 год 33 хв. до 16 год 06 хв., про що складено протокол обшуку від 16.08.2018 року (а.с.40-42).

Ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці Байцар Л.В. від 13.08.2018 року за наслідками розгляду клопотання слідчого СВ Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Корнілова А.В., погодженим прокурором Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М., було надано слідчим Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області дозвіл на проведення обшуку в житлі ОСОБА_1 , а саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок чого було проведено обшук квартири, який тривав з 19 год. 05 хв. до 23 год. 27 хв. , відповідно протоколу обшуку від 16.08.2018 року(а.с.43-46).

20.08.2018 року ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці Асташева С.А. за наслідками розгляду клопотання слідчого СВ Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Корнілова А.В., погодженим прокурором Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М., незаконно було накладено арешт на вилучене під час обшуків у ОСОБА_1 майно (а.с.47-49).

21 вересня 2018 року слідчий СВ Садгірського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області старший лейтенант поліції Корнілов Андрій Вікторович за погодженням з прокурором Чернівецької місцевої прокуратури юристом 1 класу Мігера Дмитром Миколайовичем у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомив про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 361, ч.1 ст.176 КК України (а.с.50-51).

11 жовтня 2018 року слідчий Корнілов А.В. за погодженням з прокурором Мігера Д.М. у цьому ж кримінальному провадженні повідомив про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 361, ч.1 ст.176, ч.2 с. 176 України (а.с.52-53).

Ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці Проскурняка І.Г. від 17.10.2018 року (а.с.54-56) за наслідками розгляду клопотання слідчого СВ Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Корнілова А.В., погодженого прокурором Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М., було відмовлено у задоволенні клопотання про застосування ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, однак, судом незаконно було застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком не більше двох місяців, та покладено на нього обов`язки:- прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;- не відлучатися за межі м. Чернівці без дозволу слідчого, прокурора або суду;- надати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

18 жовтня 2018 року слідчий Корнілов А.В. за погодженням з прокурором Мігера Д.М., у цьому ж кримінальному провадженні, повідомив про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.1 ст. 361, ч.2 ст.361, ч.1 ст.176, ч.2 с. 176 КК України (а.с.57-58).

24 жовтня 2018 року було вручено обвинувальний акт ОСОБА_1 , складений слідчим Корніловим А.В. та затверджений прокурором Мігера Д.М., відповідно до якого ОСОБА_1 обвинувачувався у вчинені злочинів передбачених ст. ст. 361 ч.1, 361 ч.2, 176 ч.1, 176 ч.2 КК України, а саме в тому, що він встановив на заздалегідь придбані ним 66 телевізійні приставки застосунок «LasyIpTv», у налаштуваннях якого встановив завантаженийним з ресурсу «http://pomoyka.win/trash/ttv-list/ttv.sport.plaver.m3u» плейлист «ttv.sport.player.m3u», який містить рядки, що дають можливість за допомогою програмного забезпечення «LasyIpTv» переглядати через зазначені телевізійні приставки трансляції програми мовлення телевізійних каналів «Футбол 1», «Футбол 2», що давало можливість несанкціонованому перегляду трансляції вказаних телевізійних каналів. Після цього 25.07.2018 року і 16.08.2018 року збув дві такі приставки з метою отримання прибутку. Ці дії, за твердженням сторони обвинувачення, призвели до витоку інформації, а саме, спотворення процесу обробки інформації, яка обробляється в мережі електрозв`язку «Футбол 1», «Футбол 2», та до порушення встановленого порядку маршрутизації, що виразилось в отриманні інформації особами, що не мають на це відповідних прав (а.с.59-63).

Ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці Байцар Л.В. від 30.10.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з тимчасово вилученого майна і грошових коштів у зазначеному кримінальному провадженні (а.с.64-65).

ОСОБА_1 звертався із відповідною скаргою до прокуратури Чернівецької області про порушення кримінального процесуального законодавства України та Конституції України слідчим СВ Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області Корніловим А.В. та прокурором Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М. під час досудового розслідування кримінального провадження стосовно нього. Однак, прокурор Мігера Д.М. листом від 25.10.2018 року № 111/269-18 повідомив його про відсутність таких порушень (а.с.67-69).

Також, під час підготовчого судового засідання зазначеного кримінального провадження 12.11.2018 року ОСОБА_1 звертався до Першотравневого районного суду м. Чернівці з заявою про відвід прокурора Мігера Д.М. з підстав, що прокурор приймаючи участь під час досудового слідства допустив грубе порушення законодавства України, Конституції України та Конвенції з прав людини (а.с.70); з клопотанням про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину (а.с.71-72); та з клопотанням про зняття арешту з тимчасово вилученого майна і грошових коштів (а.с.73-74).Ухвалами суду від 12.11.2018 року, відмовив йому у задоволенні зазначених клопотань та заяви (а.с.75-76).

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2019 року визнано невинуватим та виправдано ОСОБА_1 , за недоведеністю в його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 361 ч.1, 361 ч.2, 176 ч.1, 176 ч.2 КК України. В задоволенні цивільного позову ТзОВ «ТРК Україна» про відшкодування шкоди було відмовлено. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Садгірського районного суду міста Чернівці від 20.08.2018 року. Речові докази відповідно до постанов слідчого від 17.08.2018 року було ухвалено повернути ОСОБА_1 (а.с.77-81).

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційні скарги прокурора Чернівецької місцевої прокуратури Мігера Д.М. та представника потерпілого адвоката Миколюка П.П., діючого в інтересах ТзОВ «ТРК Україна» залишено без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2019 року - без змін. (а.с.82-87).

Постановою Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 09 грудня 2020 року вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року залишено без змін, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілої особи - ТзОВ «ТРК Україна» - без задоволення (а.с.88-93).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню, зокрема, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Сфера дії вказаного закону поширюється на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках відшкодовується (повертається), зокрема, майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Частинами другою, третьої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що йому завдано матеріальних збитків (упущеної вигоди) на загальну суму 356 112 гривень, що виразилась у накладенні незаконних арештів на вилученні майна, і на час повернення така продукція, а саме телевізійні приставки та інша електроніка, знята з виробництва та втратила товарну цінність, є необґрунтованими, та спростовуються наступним.

Відповідно до вимог статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Саме визначення поняття збитків наводиться також у частині другій статті 224 ГК України, відповідно до якого під збитками розуміються витрати, зроблені управною стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною четвертою статті 623 ЦК України передбачено, що при визначені неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Найважливішим акцентом даних обставин є те, що кредитор, який вимагає відшкодування збитків, зобов`язаний довести: 1) неправомірність поведінки особи; 2) наявність шкоди: 3)причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності, яке виражається в тому, що шкода мас виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди: 4) вина завдавала шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Отже, як упущена вигода відшкодовуються лише ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення позивачем вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є ефемерними (нереальними, абстрактними), а дійсно могли б бути ним отримані.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтувань та доказів, які б дали суду право дійти висновку про наявність підстав щодо стягнення такої матеріальної шкоди відсутні, та погоджується із висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , як позивач, зобов`язаний довести, що він міг та повинен був отримати вказані доходи, і тільки неправомірні дії представників правоохоронних органів стали єдиною та достатньою причиною, яка завадила його можливості отримати вказаний прибуток.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оскільки арештоване та вилучене майно було повернуто ОСОБА_1 13.03.2020 року в повному обсязі, а позивачем не надано жодних доказів реальної вартості майна на момент його вилучення (офіційну ціну, підтверджену паперами, за якою проводилася реалізація самим позивачем та сплачувалися з неї податки та збори), а також відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили повну втрату товарної вартості вказаного майна та не можливості його подальшої реалізації, обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі, що судом не враховано стрімкості технічного прогресу, і майно, яке складалося із електронної, цифрової та комп`ютерної техніки, мобільних телефонів, втратило свою цінність, а проведення експертиз та оглядів призвели до втрати товарного вигляду вилученого майна і пошкодження заводського упакування, оскільки також жодних доказів, які б свідчили про втрату товарної цінності вказаного майна, а також пошкодження цього майна і у зв`язку із таким пошкодженням, неможливістю його подальшої реалізації, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині зводяться до переоцінки доказів по справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи.

Щодо вимог про стягнення інфляційних збитків в розмірі 61785,72 гривні та 3% річних у розмірі 30942,60 гривень на повернуті йому грошові кошти, то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що перелік випадків відшкодування шкоди громадянинові на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , є вичерпний і не передбачає відшкодування інфляційних збитків та 3% річних на повернуті грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відшкодування завданої йому моральної шкоди, зводяться до незгоди із визначеної судом першої інстанції суми такого відшкодування, а саме в розмірі 138 000 гривень, і просив стягнути на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1 200 000 гривень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу заподіяної моральної шкоди, оскільки страждання, які зазнав ОСОБА_1 у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом, кримінальним переслідуванням, втручанням у особисте життя та власність, перебування у стані постійної емоційної напруги та стресу, приниженні його честі, гідності та ділової репутації перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача під час проведення слідства.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 1 200 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, є очевидно завищеним, апелянтом не обґрунтовано належним чином співмірність заявленої до стягнення суми - засадам розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 138 000 гривень, є достатнім та таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації, а постановлення виправдувального вироку надало позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди, однак позитивне рішення такого питання залежить від підтверджуючих фактів заподіяння особі моральних страждань, є необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

За змістом пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України про те, що судом першої інстанції не враховано вимоги статті 137 ЦПК України, якою встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу та якими доказами це підтверджується, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, зробив правильний висновок про наявність передбачених Законом N 266/94-ВР підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, зазначивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом протягом 23 місяців 23 днів.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 210/5290/17 (провадження № 61-1228св20) зазначено, що «межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

На спростування таких доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що перебування ОСОБА_1 під слідством та судом 23 місяці та 23 дні, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим позивачу завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України

«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 138 000, 00 грн.

Висновок суду першої інстанції щодо визначеного судом розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що тривалим безпідставним перебуванням під слідством та судом, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Вищенаведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області щодо безпідставності стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі.

Колегія суддів зазначає, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призведе до його збагачення, з урахуванням установлених у цій справі обставин.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частині ухвали суду першої інстанції слід змінити».

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, в оскаржуваній частині рішення щодо стягнення моральної шкоди, ухваливши правильне по суті судове рішення, та на вказане уваги не звернув, помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Зважаючи на викладене, резолютивну частину оскаржуваного судового рішення відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, єдиного казначейського рахунку.

Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області щодо стягнення в повному обсязі судових витрат на професійну правничу допомогу, є частково обґрунтованими, враховуючи наступне.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 367 ЦПК України передбачені умови, за яких суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, таке право надано апеляційному суду у випадку, якщо під час розгляду справи будуть встановлені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Таке ж право є у апеляційного суду й у випадку, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження. Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому ч. 9 ст. 83 ЦПК України визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тобто, порушення позивачем приписів ч. 9 ст. 83 ЦПК України, а саме, не направлення відповідачу доказів, які підтверджують факт понесення ним витрат на правову допомогу, позбавляє іншу сторону (відповідача) можливості підготувати та подати до суду відповідні заперечення проти таких вимог, що в свою чергу, порушує принципи диспозитивності та змагальності сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2021 року (в день постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції) позивачем ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Н.В. подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з додатками (а.с.228-232 т.1).

Разом з тим, в порушення вимог ст. 83 ЦПК України до заяви не було додано доказів направлення вказаних документів іншим учасникам справи, що позбавляє сторону відповідачів можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з п.7 ч.1 ст.183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання , заперечення повинні містити інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч.4 ст.183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання позивача, із доказами про понесені витрати на професійну правничу допомогу, слід повернути ОСОБА_1 без розгляду, а рішення суду першої інстанції, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, скасувати.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Рішення суду в цій частині підлягає зміні, щодо викладу другого абзацу резолютивної частини рішення.

Разом з тим, рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню, у зв`язку із порушенням норм процесуального права, із поверненням без розгляду клопотання ОСОБА_1 про понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цику Неля Василівна, залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 138000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року викласти у такій редакції : «Стягнути із Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 138 000,00 гривень».

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, скасувати.

Клопотання ОСОБА_1 , із доказами про понесені витрати на професійну правничу допомогу, повернути ОСОБА_1 без розгляду.

В іншій частині рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 08 грудня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк