ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 645/5856/13-ц

провадження № 22-ц/818/1174/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Шарка О.П., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Усунено перешкоди в користуванні ОСОБА_1 належної йому на праві власності Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу до калітки та дверей будинку. Заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти перешкоди ОСОБА_1 в користуванні його власністю Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 57,36 грн. з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначають, що справа за вказаним позовом розглянута без участі відповідачів та без належного їх повідомлення, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_3 вказує, що вона є законним власником усього будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою, оскільки фактично прийняла спадщину після смерті батьків. Вважає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадщину. А свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 , на думку відповідачів, містить недостовірні відомості. Позивач не довів, що проживав у спірному будинку та протиправно позбавлений користування ним. Судом не з`ясовано яка саме Ѕ частка спірного будинку належить ОСОБА_1 на праві власності; до яких калітки та дверей будинку зобов`язано надати вільний доступ; у який спосіб має бути виконане вказане рішення суду. Крім того, доступ до дверей будинку безпосередньо залежить від доступу до земельної ділянки, власником якої є територіальна громада міста Харкова, а законним та безстроковим її користувачем є ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 зазначав, що він не був уповноваженим представником ОСОБА_4 , дія довіреності на представництво його інтересів закінчилася у квітня 2020 року. Крім того, він не є власником спірного нерухомого майна, факт порушення ним прав позивача не встановлений. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що він є неналежним відповідачем у справі. Суд першої інстанції не встановив характер спірних правовідносин сторін та не з`ясував суб`єктний склад учасників.

Відзиву на апеляційні скарги не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щопротягом тривалого часу сторони не можуть вирішити спір щодо користування домоволодінням АДРЕСА_1 , позивач не має вільного доступу до будинку, співвласником якого він є, через перешкоди зі сторони відповідачів. Тому наявні підстави для усунення перешкод у користуванні власністю, заборонивши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинити перешкоди позивачу у користуванні його власністю - Ѕ часткою будинку АДРЕСА_1 .

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30.03.2012 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І.О., зареєстрованого в реєстрі за №1-3917, після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.156 т.1, а.с.179 т.2).

Відповідно зазначеного свідоцтва, на земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 68,0 кв.м. та надвірні будівлі: літня кухня літ. Б; льох літ. В,Г; вбиральня літ. Д,Н; сарай літ. Л,П; душ літ. М,О; огорожа №№3-8. Вищевказане майно належало спадкодавцю на підставі рішення Фрунзенського районного народного суду міста Харкова від 14.08.1981 року, справа №2-1470-1981року, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 14.10.1981 року номер запису: 42345.

Інша Ѕ частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки р№ 1-1495 від 17.06.1959 року (а.с.191 т.1).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_7 до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори звернулася донька померлого ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа №887/2005.

Сторони не заперечують, що у спірному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , наразі мешкають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (зворотній бік а.с.195 т.1).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачами всіляко чиняться перешкоди йому в користуванні власністю, у зв`язку з чим позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні належної йому на праві власності Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу та ключей від калитки та дверей будинку у десятиденний термін із моменту вступу рішення суду в законну силу, а також просив заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти йому перешкоди в користуванні його власністю - Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

З матеріалів справи убачається, що спірний будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної часткової власності. Ѕ частина вказаного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель належить ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі за первісним позовом та третя особа фактично оспорюють право власності ОСОБА_1 на належні йому Ѕ частини спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим не визнають право позивача на користування спірним домоволодінням, не надають йому доступу до нього, оскільки позивач не має ключів від вхідних дверей до будинку та калиток.

Разом з тим рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.02.2014 року (справа 645/6361/13) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, треті особи Фрунзенський Відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Головне управління юстиції в Харківській області, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним зазначеного свідоцтва про право ОСОБА_1 на спадщину за заповітом, виданого 30.03.2012 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І.О., зареєстрованого в реєстрі за №1-3917 (а.с.174-180 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена. Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 3 лютого 2014 року залишено без змін(а.с.170-173 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 3 лютого 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2014 року залишено без змін.

Таким чином наразі ОСОБА_1 є власником Ѕ частини спірного домоволодіння та має право вільно користуватись своєю власністю.

Натомість відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачеві у вільному доступі до будинку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на спростування доводів позивача щодо заявлених ним вимог до ОСОБА_3 , - відповідачкою суду не надано.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 належної йому на праві власності Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 шляхом надання вільного доступу до калітки та дверей будинку; заборони ОСОБА_3 вчиняти перешкоди ОСОБА_1 в користуванні його власністю Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду першої інстанції.

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно з положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільно-процесуальним законодавством саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох відповідачів, права та обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави, предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом не встановлено, а матеріали справи не містять інформації про те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 та чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю.

Сам ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що раніше був представником ОСОБА_8 та ОСОБА_3 щодо захисту їх прав, які стосуються спірного домоволодіння; та як представник зазначених осіб, був присутній під час, коли позивач намагався вселитись до будинку (а.с.16 т.3). Проте жодним чином не порушував прав позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним йому майном.

Тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 86,03 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги в сумі 86,03 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова