ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 462/5857/19

провадження № 61-17154св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України,

треті особи: відкрите акціонерне товариство «Львівська макаронна фабрика», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтерес Груп», товариство з обмеженою відповідальністю «Промсіті Трейд», товариство з обмеженою відповідальністю «Сітіком Естейт», приватний нотаріус Гулієв Анатолій Агаджанович, приватний виконавець Білецький Ігор Миронович, державні реєстратори Бойко Христина Романівна, Ревакович Ірина Ігорівна , акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», акціонерне товариство «Мегабанк»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Стасишина Романа Мироновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року в складі судді Постигач О. Б. та на постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року в складі колегії суддів Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2634/5 від 22 серпня 2019 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

В обґрунтування вимог позовної заяви посилався на те, що він є іпотекодержателем нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 16 липня 2019 року, укладеного між ТОВ «Сітіком Естейт» та ОСОБА_1 , із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наказом Міністерства юстиції України № 2634/5 від 22 серпня 2019 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» задоволено скаргу ліквідатора ВАТ «Львівська макаронна фабрика» арбітражного керуючого Тарасенка Т. П. та скасовано рішення державних реєстраторів про вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі записи щодо обтяження вказаного майна іпотекою.

Уважаючи, що Міністерством юстиції України не дотримано порядок розгляду скарги ліквідатора ВАТ «Львівська макаронна фабрика» арбітражного керуючого Тарасенка Т. П., чим порушено права ОСОБА_1 як іпотекодержателя нерухомого майна, просив задовольнити позов.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року задоволено клопотання ліквідатора ВАТ «Львівська макаронна фабрика» арбітражного керуючого Кравченка С. О. та закрито провадження в справі.

Ухвала районного суду мотивована тим, що в даній справі існує спір щодо майна ВАТ «Львівська макаронна фабрика», провадження про банкрутство якого порушено постановою Господарського суду Львівської області від 10 січня 2012 року, а тому наявні передбачені пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі, розгляд якої має здійснюватися судом, який розглядає справу про банкрутство.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Стасишина Р. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд уважав, що ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, та погодився з висновками суду першої інстанції щодо непідвідомчості даного спору судам цивільної юрисдикції.

Аргументи учасників справи

17 листопада 2020 року адвокат Стасишин Р. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення та просив їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що суди неправильно застосували положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки не врахували висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19).

Вказує, що ВАТ «Львівська макаронна фабрика» не є стороною даного спору, а будь-яких вимог щодо майна, належного боржнику, позивачем не заявлялося.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Мегабанк» на касаційну скаргу, в якому третя особа просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

У відзиві третя особа вказувала, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), на висновки якої посилається представник позивача, прийнята у справі з правовідносинами, які є відмінними від тих, що склалися в даній справі.

Вважає, що позовні вимоги про скасування наказу Міністерства юстиції України є похідними від спору щодо майна ВАТ «Львівська макаронна фабрика», стосовно якого порушено справу про банкрутство, а тому даний спір підсудний відповідному господарському суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, закриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

В ухвалі Верховного Суду від 02 грудня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що постановою Господарського суду Львівської області від 10 січня 2012 року всправі № 8/29 ВАТ«Львівська макаронна фабрика» визнано банкрутом та розпочато ліквідаційну процедуру, а тому спір, що стосується майна боржника, підлягає вирішенню судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

За положеннями пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев`ята статті 30 ГПК України).

На момент розгляду даної справи судами попередніх інстанцій набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства № 2597-VIII від 18 жовтня 2018 року, яким також врегульоване питання юрисдикції спорів, стороною в яких є боржник, відносно якого порушена справа про банкрутство.

Згідно з частиною першою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19) зробила висновок, що «таке врегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження в справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства. У Кодексі № 2597-VIII від 18 жовтня 2018 року законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи».

Установивши, що предметом даного спору є питання законності державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке вибуло з власності ВАТ «Львівська макаронна фабрика» поза межами процедури банкрутства, порушеної Господарським судом Львівської області, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що даний спір слід вважати спором щодо майна боржника в розумінні статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.

Доводи касаційної скарги про те, що предметом даного спору є виключно оскарження дій посадових осіб Міністерства юстиції України з дотримання порядку розгляду скарги на рішення державних реєстраторів при вчиненні реєстраційних дій, не заслуговують на увагу з наступних мотивів.

У пунктах 36-37 та 46-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року в справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19) зроблено висновок, що «у справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права оренди земельної ділянки, яке підлягає державній реєстрації, тобто цей спір є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Оскарження рішень про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. Отже, такий спір має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Мін`юсту як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру. Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 815/1915/18 (провадження № 11-947апп19)».

Звертаючись до суду з позовом у порядку цивільного судочинства, ОСОБА_1 як на підставу позову посилався на те, що вимоги відносно скасування наказу Міністерства юстиції України є похідними від спору щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та спрямовані на захист майнових прав позивача як іпотекодержателя нерухомого майна.

За таких обставин, оскільки даний спір фактично виник між ОСОБА_1 та ВАТ «Львівська макаронна фабрика» з приводу майна, яке вибуло з власності боржника поза межами процедури банкрутства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про непідвідомчість даного спору судам цивільної юрисдикції та наявність передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України підстав для закриття провадження в справі.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), є необґрунтованими, оскільки в зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори, які зазначені в статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, підлягають вирішенню судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Висновків про непідвідомчість господарському суду, яким розглядається справа про банкрутство, спорів щодо майна боржника зазначена постанова не містить.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення скаржником положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства і висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Стасишина Романа Мироновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук