Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 409/25/18
Провадження № 22-ц/810/813/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.

за участю секретаря: Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач- Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Третяка О.Г.

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

28 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2456 від 07.07.2006 року. Відповідно до п. п. 1.1 1.3 вказаного кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику на умовах договору кредит у сумі 105000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16,0 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався готівкою одноразово строком на 180 місяців з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 07 липня 2021 року на придбання квартири.

Згідно п.п.1.5-1.5.3. кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти та проводити погашення кредиту ануїтет ними платежами в сумі 1542, 14 грн.

Відповідно до ст. 546 ЦК України в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки № 1445 від 07.07.2006 року з ОСОБА_2 , за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає за порушення боржником зобов`язання.

Згідно договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором.

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору в частині своєчасної сплати основної суми кредиту та процентів за користування кредитом на адресу реєстрації позичальника направлено вимогу за вихідним № 110.20-13/2860-2967 від 20 червня 2017 року про дострокове повернення кредиту за кредитним договором, якою повідомлено про наявність заборгованості за кредитом, необхідність погашення суми заборгованості та попереджено про вжиття банком заходів до захисту порушених прав у порядку передбаченому чинним законодавством України, у разі несплати всієї суми у визначений банком строк.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язання щодо погашення кредиту на адресу реєстрації поручителя направлено вимогу № 110.20-13/2860-2967 від 20 червня 2017 року про усунення порушень за кредитним договором, якою повідомлено поручителя про наявну заборгованість за кредитом, необхідність виконання порушеного зобов`язання.

Станом на 16. 07.2017 року існує заборгованість за кредитним договором № 2456 від 07.07.2006 року у сумі 57525,76 грн, яка складається з: борг за кредитом в розмірі 33158,48 грн; відсотки за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 15 листопада 2017 року в розмірі 17 904,10 грн; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування Кредитом в розмірі 5 578,92 грн; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 01 листопада 2012 по 15 листопада 2017 року в розмірі 884,26 грн.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з позичальника та поручителя, який є солідарним боржником заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 21 вересня 2018 року.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2020 року скасовано заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 21 вересня 2018 року.

У липні 2020 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подав заяву про зменшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що в проміжок часу між ухваленням заочного рішення та його скасуванням здійснювалося примусове виконання рішення суду від 21 вересня 2008 року та у зв`язку з припиненням нарахування процентів за користування кредитом з моменту набрання законної сили рішенням суду від 21 вересня 2018 року банк просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 267 від 07 липня 2006 року станом на 05 травня 2020 року у сумі 48612, 29 грн, яка складається з: борг за кредитом в розмірі 33 158,48 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 червня 2018 року по 22 жовтня 2018 року у розмірі 3456,34 грн; інфляційній втрати за прострочення боргу за кредитом з липня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 109,27 грн; інфляційні втрати за прострочення процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по квітень 2020 року в розмірі 9431,21 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у розмірі 146,93 грн; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 01 листопада 2012 по 05 травня 2020 року в розмірі 2310,06 грн та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2456 від 07.07.2006 станом на 16.11.2017 у сумі 57 525,76 грн, у тому числі: борг за кредитом в розмірі 33 158,48 грн; відсотки за користування кредитом з 01.08.2014 року по 15.11.2017 року в розмірі 17 904,10 грн; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 5 578,92 грн; три проценти річних за прострочення слати відсотків за користування кредитом з 01.11.2012 року по 15.11.2017 року в розмірі 884,26 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2456 від 07.07.2006 року станом на 16.11.2017 у сумі 54 067,39 грн, у тому числі: борг за кредитом в розмірі 33158,48 грн; відсотки за користування кредитом з 01.08.2014 року по 25.12.2017 року в розмірі 14 810,79 грн; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по грудень 2014 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 5 250,82 грн; три проценти річних за прострочення слати відсотків за користування Кредитом з 01.11.2012 року по 25.12.2014 року в розмірі 847,3 грн.

В задоволенні інших позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача суму судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог до ОСОБА_2 , а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не виклав у рішенні заперечення представника відповідача-2, що містилися у відзиві на позовну заяву від 27 липня 2020 року. Представником відповідача-2 разом з відзивом на позовну заяву була подана заява від 27 липня 2020 року про застосування строків позовної давності. Однак, зазначена заява так само, як і заперечення представника відповідача-2 не зазначені в оскаржуваному рішенні та не враховані судом першої інстанції.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не зазначив, з якої саме календарної дати відповідачі порушили його право, що в свою чергу, позбавляло суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянути заявлені позовні вимоги, та надати належну оцінку наданим позивачем доказам.

Розрахунок заборгованості, який надано позивачем, в частині заборгованості за кредитом (тіло кредиту) свідчить про те, що починаючи з липня 2014 року позивач був обізнаний щодо порушення відповідачем-1 його прав, оскільки останній платіж (згідно розрахунку, наданого Позивачем) був перерахований Відповідачем-1 - 25.06.2014 року.

Позивач, складаючи письмові вимоги про усунення порушень від 20.06.2017 року ототожнює між собою такі поняття, як «позовна давність» та «пред`явлення вимоги до поручителя», що не узгоджується з приписами Цивільного кодексу України, та зокрема, частиною 4 статті 559 ЦК України.

Суд не звернув уваги на те, що позивач пропустив не лише строки звернення до суду з вимогами до поручителя, визначені ч.4 ст.559 ЦК України, а і строки звернення до суду з позовною заявою до основного позичальника.

Скаржник посилається на те, що вимоги позивача до поручителя не підлягали задоволенню, оскільки позивач не пред`явив до поручителя вимоги протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов`язання.

Скаржник посилається на те, що розрахунок заборгованості містить неточності, з розрахунку не можливо встановити з якого саме часу у позивача виникло право нарахування 3% річних та індексу інфляції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив подвійне стягнення з відповідачів суми заборгованості, та не взяв до уваги заяву позивача про зменшення позовних вимог, суд не наводячи ніяких розрахунків самостійно, всупереч вимогам законодавства збільшив розмір боргу за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що відсутні підстави для її задоволення з урахуванням наступного.

На час подання позовної заяви до суду станом на 16 листопада 2017 року суми простроченої заборгованості по тілу кредиту не було, оскільки кредит погашався з випередженням строку. В розрахунку заборгованості який додано до заяви про зменшення позовних вимог, зазначено, що тільки 02.07.2019 року з`явилася сума простроченої заборгованості по кредиту .

Прострочена заборгованість по процентам виникла з 01.08.2014 року. У розрахунку заборгованості зазначено періоди розрахунку 3% по простроченим процентам.

Щодо документів, які встановлюють розмір заборгованості позивач зазначає, що первинні документи бухгалтерського обліку банку, які роздруковані з електронного носія, відповідають вимогам нормативно-правових актів, які діяли на момент їх формування та не повинні містити будь-яких інших даних, крім тих, що встановлені як обов`язкові в силу закону.

Представником відповідача-2 не взято до уваги те, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком до 07.07.2021 року, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» апеляційну скаргу не визнав та вважає, що відсутні підстави для її задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги скаржником рішення оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості на користь позивача за Кредитним договором № 2456 від 07.07.2006 року у сумі 54 067,39 грн., у тому числі: борг за Кредитом в розмірі 33 158,48 грн.; відсотки за користування Кредитом з 01.08.2014 по 25.12.2017 в розмірі 14 810,79 грн.; інфляційні втрати Банку з серпня 2014 року по грудень 2014 року за прострочення сплати відсотків за користування Кредитом в розмірі 5 250,82 грн.; три проценти річних за прострочення слати відсотків за користування Кредитом з 01.11.2012 по 25.12.2014 в розмірі 847,3 грн. та судових витрат у сумі 1600,00 грн.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача у сумі 57 525,76 грн не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку до поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що п.3.1 та 3.2 договору поруки №1445 від 07.07. 2006 року поручитель відповідає по зобов`язаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором і в тому ж обсязі, що і боржник. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання по кредитному договору не будуть виконані повністю. Відповідно до п. 4.4. вказаного договору поруки не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. Суд дійшов висновку, що порука не припинена і діє до строку, вказаному в кредитному договорі до 07.07.2021 року. Враховуючи те, що останній платіж відбувся 25.06.2014 року, суд дійшов висновку про стягнення з поручителя боргу за кредитом в розмірі 33158,48 грн та інші зобов`язання до 25.12.2014 року (6 місяців з останньої дати платежу)- відсотки за користування кредитом з 01.08.2014 року по 25.12.2017року в розмірі 14 810,79 грн; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по грудень 2014 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 5 250,82 грн; три проценти річних за прострочення слати відсотків за користування кредитом з 01.11.2012 року по 25.12.201 року в розмірі 847,3 грн, а всього 54067, 39 грн, які слід стягнути солідарно з боржником.

Суд першої інстанції вважав, що заява позивача про зменшення позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки зменшення суми боргу відбулося через примусове стягнення боргу з відповідачів з заочним рішенням суду від 21.09.2018 року, яке скасоване 14.04.2020 року.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.07.2006 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитний договір № 2456, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 105 000,00 грн. зі сплатою 16,0 % річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався на 180 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 07.07.2021 року на придбання квартири.

Відповідно до п.п. 1.5 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 1542,14 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань.

Згідно п.п. 4.3.1 - 4.3.3, 4.3.5 кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позичальник зобов`язаний повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором.

Згідно п.п. 4.2.1 - 4.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по цьому договору. При виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більш ніж 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача, 07.07.2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

За вказаним договором поруки поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань.

Відповідно до п.4.2 договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язань по кредитному договору не пред`явить вимоги до поручителя.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, згідно розрахунку позивача станом на 16.11.2017 року утворилася заборгованість у розмірі у розмірі 57 525,76 грн, яка складається: борг за кредитом в розмірі 33 158,48 грн; відсотки за користування кредитом з 01.08.2014 року по 15.11.2017 року в розмірі 17 904,10 грн; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 5 578,92 грн; три проценти річних за прострочення слати відсотків за користування кредитом з 01.11.2012 року по 15.11.2017 року в розмірі 884,26 грн.

Під час розгляду справи, позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог та розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 05.05.2020 року, з якого вбачається, що станом на 05.05.2020 року наявна заборгованість у сумі 48612, 29 грн, яка складається з: борг за кредитом в розмірі 33 158,48 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 червня 2018 року по 22 жовтня 2018 року у розмірі 3456,34 грн; інфляційній втрати за прострочення боргу за кредитом з липня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 109,27 грн; інфляційні втрати за прострочення процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по квітень 2020 року в розмірі 9431,21 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у розмірі 146,93 грн; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 01 листопада 2012 по 05 травня 2020 року в розмірі 2310,06 грн.

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що борг по кредиту прострочений за період з 02.07.2019 року по 05.05.2020 року та складає 12367, 85 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до п.1.5 кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти щомісячно ануїтетними платежами в сумі 1542, 14 грн щомісячно.

Тобто, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за № 6-223цс16, у постанові від 19 жовтня 2016 року № 1265цс15, у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12, які згідно зі ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань

Як встановлено, позивач звернувся до суду з позовною заявою 28 грудня 2017 року.

Зазначене свідчить про те, що позивачем вимоги до поручителя ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла до 28 червня 2017 року за кредитним договором пред`явлені поза межами встановленого строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки договором поруки пунктом 5.4. сторонами узгоджено припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців не пред`явить вимоги до поручителя.

Таким чином, порука за кредитним договором в частині щомісячних платежів за період з серпня 2014 року по 25 червня 2017 року припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором поруки не можна вважати припиненими в частині кредитної заборгованості, яка виникла за період з 26.06.2017 року по 28.12.2017 року, оскільки стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником зобов`язань за вказаний вище період до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції цих обставин не врахував помилково дійшов висновку про припинення поруки до 25.12.2014 року. Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано положення ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя, позивач 08.07.2020 року уточнив заявлені вимоги та подав заяву про зменшення позовних вимог та до заяви було додано розрахунок заборгованості, якому суд першої інстанції не дав правової оцінки, враховуючи вищевикладене, колегія суддів судової палати погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Із наданого розрахунку кредитної заборгованості станом на 05.05.2020 року (т.с.1 а.с.204-206) вбачається, що на час звернення позивача до суду 28.12.2017 року прострочена заборгованість за тілом кредиту була відсутня, сума перенесення на прострочку тіла кредиту почалася з 02.07.2019 року і станом на 05.05.2020 року складає 12367, 85 грн.

Тобто, вказана сума простроченого тіла кредиту виникла після звернення позивача до суду і вказана сума підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 .

Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення строкової заборгованості за тілом кредиту з поручителя, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Як вбачається із матеріалів справи порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений п.3.4 кредитного договору і такий порядок позивач не дотримав.

Колегія суддів не приймає до уваги вимоги про дострокове повернення кредиту, які є в матеріалах справи, оскільки вказані вимоги не були отримані відповідачами.

З урахуванням вищевикладеного вимоги позивача про стягнення з поручителя строкової кредитної заборгованості за тілом кредиту у сумі 20790, 63 грн не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

У зв`язку з наявністю у позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2456 від 07.07.2006 року ПАТ «Державний ощадний банк України» у 28.12.2017 року, відповідно до умов кредитного договору та положень частини другої ст. 1050 ЦК України, використало право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, а тому після зміни банком строку кредитування, у зв`язку з чим настав строк повного погашення кредиту позичальником, банк не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом на умовах кредитного договору, а тому позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до боржника і поручителя ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом (згідно заяви позивача про зменшення позовних вимог) за період з 01.06.2018 року по 22.10.2018 року в розмірі 3456, 34 грн не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Щодо вимог про солідарне стягнення 3 % річних за прострочення процентів за користування кредитом, інфляційних втрат за прострочення процентів за користування кредитом, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В статті 89 ЦПК зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, судом першої інстанції не виконані вимоги статті 89 ЦПК України, в повній мірі не з`ясовані всі обставини справи, на які посилався позивач в позовній заяві, та відповідач у відзиві на позовну заяву, не у повній мірі досліджені зібрані у справі докази та відповідно не надана належна правова оцінка таким доказам.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів 3% річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 05.06.2018 року по 05.12.2018 року в розмірі 11336, 13 грн та інфляційних втрат за прострочення процентів за користування кредитом за період з червня 2018 року по травень 2020 року в сумі 8627, 68 грн, при цьому надавши розрахунок.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Враховуючи викладене, та наданий розрахунок заборгованості, позивач має право на стягнення з поручителя: інфляційних втрат за прострочення боргу за кредитом з липня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 109,27 грн; інфляційних втрат за прострочення процентів за користування кредитом з липня 2017 року по березень 2020 року у сумі 431, 06 грн; трьох процентів річних за прострочення боргу за кредитом за період з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у розмірі 146,93 грн; трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 26 червня 2017 року по 05 травня 2020 року в розмірі 195, 33 грн.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині солідарного стягнення з поручителя ОСОБА_2 3% річних за прострочення боргу за кредитом за період з 01.11.2012 року по 25.06.2017 року, інфляційних витрат за прострочення процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по липень 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки банк звернувся з такими вимогами до поручителя поза межами шестимісячного строку.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, рішення суду в оскаржуваній частині (стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 та судових витрат) підлягає скасуванню відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.374 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача до ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 2456 від 07 липня 2006 року у сумі 13250, 44 грн, яка складається з: боргу за простроченим тілом кредиту з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у сумі 12367, 85 грн ; інфляційних втрат за прострочення боргу за кредитом з липня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 109, 27 грн; інфляційних втрат за прострочення процентів за користування кредитом з липня 2017 року по березень 2020 року у сумі 431, 06 грн; трьох процентів річних за прострочення боргу за кредитом за період з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у сумі 146,93 грн; трьох процентів річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 26 червня 2017 року по 05 травня 2020 року у сумі 195, 33 грн.

В задоволенні інших позовних вимог позивача до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід відмовити.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.10 вказаної статті при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 1600, 00 грн (т.с.1 а.с.1), за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2400, 00 грн (т.с.2 а.с.17).

Оскільки позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягали б стягненню зі скаржника на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі по 268, 54 грн, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, то з позивача на користь скаржника підлягали б відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 552, 81 грн. Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 184, 27 грн.

Керуючись ст. ст.259,367,374,376,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 вересня 2020 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитним договором № 2456 від 07 липня 2006 року у сумі 13250 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 44 коп, яка складається з:

боргу за простроченим тілом кредиту з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у сумі 12367 (дванадцять тисяч триста шістдесят сім) грн 85 коп;

інфляційних втрат за прострочення боргу за кредитом з липня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 109 (сто дев`ять) грн 27 коп;

інфляційних втрат за прострочення процентів за користування кредитом з липня 2017 року по березень 2020 року у сумі 431 (чотириста тридцять одна) грн 06 коп;

трьох процентів річних за прострочення боргу за кредитом за період з 02 липня 2019 року по 05 травня 2020 року у сумі 146 (сто сорок шість) грн 93 коп.;

трьох процентів річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 26 травня 2017 року по 05 травня 2020 року у сумі 195 (сто дев`яносто п`ять ) грн 33 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 184 (сто вісімдесят чотири) грн 27 коп.

В задоволенні інших позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови

Дата складання повного тексту постанови 11 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді