УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/19073/21

Провадження № 2/638/7043/21

08.12.2021 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання нечинним рішення, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, повернення виконавчого документу без виконання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07.12.2021 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», згідно прохальної частини якого просить суд: «…на підставі ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» ухвалити рішення, в якому: 1) визнати нечинним рішення від 22.06.2016 року по справі №638/8843/15-ц, на підставі якого виданий виконавчий документ по цій справі від 20.11.2017 року, або 2) визначити виконавчий документ по справі №638/8843/15-ц від 20.11.2017 року таким, що не підлягає виконанню, або 3) повернути виконавчий документ по справі №638/8843/15-ц від 20.11.2017 без виконання на вимогу суду, який його видав, саме на підставі того, що згідно з ЦПК України справа №638/8843/15-ц не повинна існувати взагалі, а усі рішення, прийняті в рамках цієї справи не мають жодного відношення до правосуддя в Україні…».

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частина 3 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 03 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зобов`язує суди при вирішенні питання про відкриття провадження у справі перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Тобто, вирішуючи питання про відкриття провадження, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими заявник звертається до суду для захисту, дотримання позивачем вимог, передбачених відповідним процесуальним законодавством України, а також юрисдикційну підсудність.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі судом встановлено, що даний позов не підлягає розгляду у суді в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Зі змісту позову встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду є його незгода з рішеннями судів по цивільній справі №638/8843/15-ц, адже на його думку на сьогодні існує два протилежних судових рішення, які набули законної сили, між тими самими сторонами, за тих же обставин, на тих же підставах: рішення суддів Апеляційного суду Харківської області Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Гальянової І. Г. від 23.03.2015 року по справі №2/638/4443/13-ц та рішення суддів Апеляційного суду Харківської області Овсянникової А. І., Бездетко І. М., Сащенко І. С. від 22.06.2016 року по справі №638/8843/15-ц, що призвело до «правової колізії (правової шизофренії)», тому що ці протилежні рішення не можливо одночасно виконувати.

З урахуванням заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання нечинним рішення від 22 червня 2016 року по справі №638/8843/15-ц не підлягають судовому розгляду, адже його вимоги стосуються прийняття і документального оформлення процесуального рішення під час відправлення правосуддя, а отже у даній спарві взагалі відсутні ознаки виникнення юридичного спору. Відсутність юридичного спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання нечинним рішення від 22 червня 2016 року по справі №638/8843/15-ц не підлягають судовому розгляду, адже його вимоги є пов`язаними із прийняттям і документальним оформленням процесуального рішення під час відправлення правосуддя, а отже взагалі відсутні ознаки виникнення юридичного спору. Відсутність юридичного спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Таким чином, на даний час, судом встановлено відсутність спору між сторонами, що у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 06.02.2019 у справі №522/12901/17-ц.

Згідно положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно із статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання нечинним рішення від 22 червня 2016 року по справі №638/8843/15-ц не підлягають судовому розгляду, адже його вимоги є пов`язаними із прийняттям і документальним оформленням процесуального рішення під час відправлення правосуддя, а отже взагалі відсутні ознаки виникнення юридичного спору. Відсутність юридичного спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Виходячи з наведеного, суддя, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, відмовляє у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що позов не належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання нечинним рішення, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, повернення виконавчого документу без виконання відмовити.

Копію ухвали разом з матеріалами позову направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду області шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: