Провадження № 2/522/4969/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача: Приморська районна адміністрація Одеської мiської ради, третя особа на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Державний реєстратор Мітін Микола Миколайович (Фонтанська сільська рада Лиманського району Одеської області), Державний реєстратор Розбудько Юлія Сергіївна (Затишанська селищна рада Роздільнянського району Одеської області) про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання привести самовільно реконструйоване приміщення у первісний стан, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрації Одеської міської ради, Приватний нотаріус Борисова Ніна Вадимівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконною та скасування державної реєстрації, звільнення занятого нежитлового приміщення, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду від 28 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрації Одеської міської ради, Приватний нотаріус Борисова Ніна Вадимівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконною та скасування державної реєстрації, звільнення занятого нежитлового приміщення, стягнення моральної шкоди було залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору.

У зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року було відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Борисової Ніни Вадимівни ( АДРЕСА_1 ):

- Договір купівлі-продажу, серія та номер: 1086, виданий 19.08.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., який послугував підставою для державної реєстрації права власності на приміщення міні-готелю 301, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за громадянами Ізраїлю: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а також всі документи, на підставі яких він був укладений;

- Реєстраційну справу щодо реєстрації права власності на приміщення міні-готелю 301, загальною площею 355 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , за громадянами Ізраїлю: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48290000 від 19.08.2019 року, винесеного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною, як державним реєстратором

Також Ухвалою від 14 квітня 2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі, та накладено арешт на приміщення міні-готелю 301, загальною площею 355 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 08.12.2020 року, яке належить на праві приватної спільної часткової власності громадянам Ізраїлю: Начт Еліяу ( ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) і ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ), до розгляду справи по суті.

20 травня 2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи без самостійних вимог на стороні Позивача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в яких посилається на те, що Відповідачами не отримано права на початок будівельних робіт та не введено об`єкт в експлуатацію, що призвело до порушень вимог містобудівного законодавства при реконструкції горищного приміщення буд АДРЕСА_2 та проведено незаконні реєстраційні дії, у зв`язку з чим просить задовольнити позовну заяву повністю.

Ухвалою від 28 травня 2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі та накладено арешт на приміщення міні-готелю 301а, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , до розгляду справи по суті.

24 травня 2021 року до суду надійшла позовна заява (уточнена та доповнена), в якій Позивач просить залишити без розгляду первинні позовні вимоги, замінивши їх наступними позовними вимогами:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Мітіна Миколи Миколайовича (Фонтанська сільська рада Лиманського району Одеської області) №56029573 від 30.12.2020 року.

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Розбудько Юлії Сергіївни (Затишанська селищна рада Роздільнянського району Одеської області) №53212254 від 19.01.2021 року, яким відкрито новий розділ на приміщення №301а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та вилучити відповідний запис про право власності.

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Розбудько Юлії Сергіївни (Затишанська селищна рада Родільнянського району Одеської області) №56211873 від 19.01.2021 року, яким відкрито новий розділ на приміщення №301, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та вилучити відповідний запис про право власності.

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу, серія та номер №211, виданий 04.02.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною.

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56466620 від 04.02.2021 року, винесене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та вилучити відповідний запис про право власності на реконструйоване приміщення міні-готелю №301а за ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

- зобов`язати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Елі) привести самовільно реконструйоване приміщення горища, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у первинний стан.

- стягнути з ОСОБА_6 та Начт Єліяу ( ОСОБА_5 солідарно на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 (сто тисяч) гривень.

- стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 солідарно на користь позивачки судові витрати.

Також просить виключити зі складу учасників справи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисову Н. В. та залучити до справи в якості відповідача-3 нового власника реконструйованого приміщення ОСОБА_4 та залучення в якості третіх осіб на стороні відповідачів: державного реєстратора Мітіна Миколу Миколайовича (Фонтанська сільська рада Лиманського району Одеської області) та державного реєстратора Розбудько Юрію Сергіївну (Затишанська селищна рад Роздільнянського району Одеської області).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_3 .

04.08.2020 року стався залив зазначеної квартири з приміщення горища за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Актом обстеження, складеним комісією Дільниці №1 КП ЖКС «Порто-Франківський» від 06.08.2020 року.

Позивач вказує, що після залиття квартири дізналася, що згідно з інформаційної довідки з ДРРПННМ від 08.12.2020 року власником приміщення міні-готелю 301, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з інформаційної довідки з ДРРПННМ від 28.04.2021 року, власником приміщення міні-готелю 301а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що з метою ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у процесі розгляду справи Відповідачами укладено договір купівлі-продажу за №221, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстровано право власності на приміщення міні-готелю № НОМЕР_4 а за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

Вважає такі дії незаконними та такими, що грубо порушують публічний порядок (право спільної власності громадян), порушують право власності (право користування) Позивачки на належну їй квартиру АДРЕСА_3 , а проведена на підставі цих договорів реєстрація права власності незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

22 червня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було внесено виправлення в ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року. З урахуванням виправлення, другий абзац Ухвали від 14 квітня 2021 року був викладений в наступній редакції: «Накласти арешт на приміщення міні-готелю 301, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , до розгляду справи по суті.».

17 серпня 2021 року надійшов відзив від представника відповідачів, в якому не погоджуються з доводами та підставами позовної заяви та вважають її такою, що не підлягає задоволенню за такими позовними вимогами. В обґрунтування зазначають, що Позивачем не обґрунтовано та не доведено, що наявні підстави для віднесення предмета спору приміщення міні-готелю АДРЕСА_4 , яке належить на праві приватної власності Відповідачам, до допоміжних приміщень загального користування, щодо якого можливе виникнення права спільної сумісної власності мешканців багатоквартирного будинку. А отже, за відсутності доводів та належного обґрунтування немає підстав вважати, що належне Відповідачам приміщення міні-готелю є допоміжним, щодо якого можливе виникнення права спільної сумісної власності. Також зазначають, що у Позивача відсутнє порушене право користування спільним сумісним майном співмешканців багатоквартирного будинку, яке підлягає захисту. Крім того, вважають, що Позивачем не доведено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 04.02.2021 року, зареєстрований в реєстрі за №221, серії НМР943887, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. є такими, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства чи порушує публічний порядок та посягає на суспільні, соціальні та економічні основи держави, спрямований на порушення публічного порядку, а, отже, не є таким, що порушує такий порядок. Зокрема, Позивачем не надано жодних належних доказів вини Відповідачів, що виражається в намірах порушити публічний порядок сторонами правочину, що в свою чергу виключає можливість його визнання недійсним на підставі ст. 226 ЦК України. Просять відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог та стягнути з ОСОБА_1 на користь до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 судові витрати.

Ухвалою від 18 листопада 2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 30 листопада 2021 року.

В судовому засіданні 30 листопада 2021 року представник позивача та представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідачів заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився про дату, час та місце сповіщений належним чином.

Третя особа на стороні позивача: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, третя особа на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Державний реєстратор Мітін Микола Миколайович (Фонтанська сільська рада Лиманського району Одеської області), Державний реєстратор Розбудько Юлія Сергіївна (Затишанська селищна рада Роздільнянського району Одеської області) в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце сповіщені належним чином.

Враховуючи викладене, вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважав за належне розглянути справу по суті позовних вимог, враховуючи, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ) на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 13.08.2003 року №1593 є власницею квартири АДРЕСА_3

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є співвласниками (в рівних частинах) міні-готелю 301 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу НОА 136017 від 19.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В. за №108

04.02.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною був посвідчений договір купівлі-продажу за №221, на підставі якого приміщення міні-готелю № НОМЕР_5 , загальною площею 257,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , громадянами ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було продане та зареєстроване у власність ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.04.2021 року, власником приміщення міні-готелю 301а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 .

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18).

Відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ч. 8 ст. 30 ЦПК України, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 188 ЦПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 3. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З огляду на викладене, вимоги позовної заяви про вилучення запису про право власності за змістом ч. 3 ст. 16 не є належним способом захисту, оскільки відповідними положеннями Закону, прямо заборонено вилучення з державного реєстру будь-яких записів.

В свою чергу, вимога про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора за змістом ч. 3 цієї ж статті, є належним способом захисту лише у разі, якщо такі вимоги є похідними від позовних вимог про визнання, зміну чи припинення речових прав на відповідне нерухоме майно, щодо якого такий запис вчинено.

Отже, похідні вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав можуть бути задоволені лише у разі обґрунтованості основної «речової» вимоги щодо нерухомого майна, відносно якого вчинені реєстраційні дії зокрема про визнання, зміну чи припинення речових прав на відповідне нерухоме майно.

Остаточно визначаючи предмет позову, наряду з вимогами про скасування рішень державного реєстратора та вилучення відповідних записів, позивач також просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер №211, виданий 04.02.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною.

Підставою позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу позивач визначив порушення публічного порядку таким договором (ст. 228 ЦК України).

Вирішуючи дані вимоги суду слід встановити, чи були порушені невизнані, порушені або оспорені цивільні права та інтереси позивача відповідачем, чи є обраний позивачем способі захисту належним, та чи доведено ним обґрунтованість таких позовних вимог.

Посилаючись на порушення оскаржуваним договором купівлі-продажу публічного порядку, оскільки зазначений правочин направлений на заволодіння майном особи, позивач разом з тим просив визнати його недійсним.

За змістом ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

ВП ВС у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Статтею 216 ЦК України встановлені наслідки недійсності правочину:

1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Таким чином, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним договору з підстав порушення таким договором публічного порядку, що за змістом ст. 228 ЦК України тягне за собою його нікчемність, суд прийшов до висновку про те, що такі вимоги позивача не є належним способом захисту.

Хоча сама по собі вимога про визнання недійсним нікчемного договору не є належним способом захисту, проте заявлені позивачем вимоги про скасування рішень державного реєстратора, вчинених на підставі такого договору можуть розглядатись як вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного договору, тому суд в межах доводів позовної заяви та на підставі наявних в матеріалах справи доказів надає оцінку відповідним доводам позивача на предмет того, чи суперечить укладений між відповідачами договір купівлі-продажу публічному порядку, та чи був він направлений на незаконне заволодіння майном. При цьому, суд приходить до таких висновків:

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вказано у висновку Верховного Суду у Постанові від 09 серпня 2021 року по справі № 145/1669/19, «ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). … Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права».

З`ясовуючи питання про те, чи довів позивач, що саме він є носієм порушеного права, а саме чи може позивач вважатись заінтересованою стороною щодо вимог про застосування наслідків недійсності правочину, суд приходить до наступних висновків:

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку (яким є, зокрема приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), є спільною сумісною власністю співвласників ; спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Визначення поняття «допоміжні приміщення» надано у ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим в результаті приватизації квартир їх мешканцями право власності останніх на такі приміщення не виникає.

Відповідно до рішень Конституційного суду України № 4рп/2004 від 02 березня 2004 року, № 14рп/2011 від 09 листопада 2011 року - допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та їнш) передаються безоплатно у власність громадян одночасно з приватизацією нами квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Так, ДБН В.2.2-15-2005 «ДБН ЖИТЛОВІ БУДИНКИ. ОСНОВНІ ПОЛОЖЕННЯ» визначає наступні види внутрішньобудинкових приміщень.

Горище простір між конструкціями покрівлі (зовнішніх стін) та перекриттям верхнього поверху.

Поверх мансардний поверх, у якому приміщення розташовані в об`ємі горища, при цьому площа горизонтальної частини стелі приміщень має бути не менше ніж половина площі підлоги, а висота стін до низу похилої частини стелі не менше 1,6 м.

Поверх надземний поверх, позначка підлоги приміщень якого не нижче планувальної позначки землі.

Поверх технічний поверх для розміщення інженерного обладнання та прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (у тому числі технічне підпілля), верхній (у тому числі технічне горище) або у середній частині будинку.

Примітка. Розміщення приміщень нетехнічного призначення у технічному поверсі не дозволяється.

Приміщення технічні приміщення для розміщення обладнання тепловузлів, бойлерних, щитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень ліфтів, холодильних установок тощо.

Відповідно до ДБН В.2.6-14-97 горища поділяються за функцiональною ознакою використання горища (ознака 2): НФ - дах, горищний простiр якого в перiод експлуатацiї будинку функцiонально не використовується; ФВ - дах, горищний простiр якого в перiод експлуатацiї будинку функцiонально використовується;

Пункт 3.3: У горищних дахах ГД-I, ГД-2, ГД-3, ГД-4 i ГД-5 з ознакою ФВ горище функцiонально використовують:

- для розташування у горищному просторi житлових примiщень (мансарди) чи примiщень iншого призначення;

- як елемент вентиляцiйної системи будинку (вiдкрита, тепле горище тощо);

- для розмiщення комунiкацiй, технiчного обладнання вентиляцiйних систем, димовiдводу та iнших (технiчне горище, поверх);

- для зберiгання матерiалiв (кормiв для тварин, пiдстилки для них та iн.).

З огляду на викладене слід розрізняти поняття «допоміжні приміщення» та «нежитлові приміщення», оскільки вони не є тотожними. І якщо перші не можуть бути об`єктом поділу, виділу та перебувають у співвласності всіх мешканців будинку, то другі, є самостійними об`єктами права власності які можуть перебувати у приватній власності окремих осіб.

При цьому, саме по собі знаходження певних приміщень в горищному просторі не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації всього будинку та побутового обслуговування мешканців будинку та які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир та на які розповсюджується режим спільної сумісної власності співмешканців будинку. При визначення приміщення допоміжним, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання, їх функціональне призначення для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 01 квітня 2015 року у справі № 6-36875св14 звертається увага, що для визначення приміщення допоміжним, необхідним є доведення того факту, що без доступу до спірних об`єктів неможлива експлуатація будинку: «позивачі не надали суду належні та допустимі докази на підтвердження належності зазначених ними приміщень до допоміжних, які забезпечують експлуатацію будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, знаходження у них технічного обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою».

Аналогічна позиція міститься і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-39117св14 - «допоміжні та нежилі приміщення являють собою різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, необхідно встановити, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою».

В рішенні від 03 лютого 2016 року у справі № 6-28714 ск15 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначив, що «суди не з`ясували, чи було на час здачі будинку в експлуатацію вбудоване нежиле приміщення відокремленим нежилим приміщенням, чи в місці, де воно знаходиться, був наскрізний прохід».

Верховний Суд в актуальній судовій практиці неодноразово наголошує на тому, що у спорах щодо належності приміщень у багатоквартирних будинках до спільної сумісної власності всіх його мешканців, слід встановлювати, виходячи з конкретних обставин справи та наданих доказів чи відносять спірні приміщення до нежитлових приміщень, або ж до допоміжних (Постанова КЦС ВС від 05 вересня 2018 року у справі № 461/12296/15; Постанова КГС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19.

З огляду на викладене, в контексті вирішення даного спору, позивачу необхідно довести, що спірне приміщення має такі технічні характеристики та функціональне призначення, що дозволяли б суду встановити, що воно є допоміжним та є необхідним для забезпечення експлуатації всього будинку, а тому таке приміщення не може перебувати у власності відповідачів.

До основних засад цивільного законодавства відноситься принцип замагальності та диспозитивності, відповідно до яких за змістом ст. 12 , 13 ЦПК України:

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом з тим, позивач не надав жодних доказів, які б свідчили, що спірне приміщення є допоміжним та призначене для обслуговування всіх мешканців будинку, без доступу до якого експлуатація будинку в цілому та побутове обслуговування всіх мешканців будинку, є неможливими або критично утрудненими, зокрема - того, що в спірному приміщенні наявні інженерні комунікації будинку і технічні пристрої без доступу до яких неможливо експлуатувати будинок в цілому, доглядати за ним та задовольняти побутові потреби співмешканців, тощо.

Ухвалою суду було витребувано у приватного нотаріуса Борисової Ніни Вадимівни наступні матеріали щодо приміщення міні-готелю № НОМЕР_4 площею 355 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 :

- Договір купівлі-продажу, серія та номер: 1086, виданий 19.08.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., який послугував підставою для державної реєстрації права власності на приміщення міні-готелю № НОМЕР_4 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за громадянами Ізраїлю: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а також всі документи, на підставі яких він був укладений;

- Реєстраційну справу щодо реєстрації права власності на приміщення міні-готелю 301, загальною площею 355 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , за громадянами Ізраїлю: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48290000 від 19.08.2019 року, винесеного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною, як державним реєстратором.

Зазначеною ухвалою, відповідно до заявленого позивачем клопотання були витребувані лише ті матеріали, які стосувались оспорюваних відповідно до первісної редакції позову договору купівлі-продажу серія та номер: 1086, виданий 19.08.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., та рішення державного реєстратора.

Разом з тим, оскільки внаслідок зміни позовних вимог, договір купівлі-продажу, серія та номер: 1086, виданий 19.08.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48290000 від 19.08.2019 року, перестали бути предметом спору, витребувані ухвалою суду матеріали не стосуються остаточно визначеного позивачем предмета спору, а саме - рішення державного реєстратора № 56029573 від 30.12.2020 року; Рішення державного реєстратора № 53212254 від 19.01.2021 року; Рішення державного реєстратора № 56211873 від 19.01.2021 року; Рішення державного реєстратора № 56220658 від 20.01.2021 року; Рішення державного реєстратора № 56455520 від 04.02.2021 року; Договору купівлі-продажу від 04.02.2021 року № 221, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Русланою Валеріївною.

В свою чергу, після зміни предмету позову позивач не надавав жодних доказів, які стосуються оскаржуваних реєстраційних дій, рішень державного реєстратора, договору купівлі-продажу та не звертався до суду за їх витребуванням. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б дозволяли суду зробити висновки про те, що спірне нежитлове приміщення № 301 а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 відноситься до допоміжних приміщень, на які розповсюджується режим спільної сумісної власності всіх співмешканців будинку. Позивачем взагалі не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів (технічні паспорти, будівельно-технічна документація, висновки експертів, тощо), з яких би вбачалось, що спірний будинок має допоміжні приміщення, і що спірне нежитлове приміщення № 301-а є частиною такого допоміжного приміщення, або до складу належного відповідачам нежитлового приміщення незаконно увійшла частина допоміжного приміщення.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач не довів, що оскаржуваним договором були порушені його права та інтереси, що є самостійною та достатньою підставо для відмови у позову.

Щодо твердження про порушення оспорюваним договором купівлі-продажу публічного порядку слід зазначити наступне:

Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок, що: статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

02 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/4932/19 досліджував питання щодо визначення правочину, що порушує публічний порядок: «Так, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16.

Разом з тим, суд дійшов висновку про недоведеність доводів позивача про набуття відповідачами права власності на спірне приміщення № 301а за рахунок допоміжного приміщення загального користування. Крім того, суд також констатує, що випадки набуття особою на підставі правочину права власності на нерухоме майно, яке було реконструйоване всупереч діючого законодавства не підпадають під дію ст. 228 ЦК України, оскільки відповідні правочини не посягають на найважливіші суспільні, економічні та соціальні основи держави, однак можуть бути визнані недійсними на загальних підставах визначених статтею 203 ЦК України у разі їх невідповідності чинному законодавству.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів привести самовільно реконструйоване приміщення горища, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у первинний стан.

В якості обґрунтування цієї частини вимог, позивач посилається зокрема на акт обстеження об`єкта містобудування від 06.07.2020 року та листування з УДАБК ОМР. Однак суд вважає такий доказ неналежним з огляду на наступне:

Статтею 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлені основні засади проведення державного-архітектурно-будівельного контролю:

1. Державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Кабінет Міністрів України Постановою від 23 травня 2011 р. № 553 затвердив Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Разом з тим, Постановою КМУ від 13 березня 2020 р. № 219 було зупинено дію постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 553 Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (Офіційний вісник України, 2011 р., № 40, ст. 1647) до початку виконання функцій і повноважень Державної інспекції містобудування.

Дія цієї Постанови КМУ від 23 травня 2011 р. № 553 була відновлена лише Постановою КМУ від 16 грудня 2020 р. № 1339.

Отже, зазначений акт складений неуповноваженими на те посадовими особами, за відсутності для того правових підстав (діючого порядку проведення державного архітектурно-будівельного контролю). Отже, такий доказ не можна вважати допустимим. Такими доказами також не можуть вважатись і листування, додані до матеріалів справи.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів здійснення реконструкції матеріали справи не містять.

Таким чином, з урахуванням того, що позивачем не доведено факт порушення своїх прав, факт здійснення реконструкції, факт захоплення горища, у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Звертаючись до суду з вимогою щодо стягнення моральної шкоди, Позивач зазначає, що їй були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, а також особи відповідачів вона оцінює в 100 000, 00 (сто тисяч) грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, у відповідності до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.92 року за N 6, суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом не встановлено факт порушення права Позивача Відповідачами, зокрема, Позивачем не обґрунтовано в чому полягає така завдана моральна шкода, таким чином, суд дійшов висновку, що діями відповідачів не завдано моральної шкоди позивачу, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), відповідної до змісту якої ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. З, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача: Приморська районна адміністрація Одеської мiської ради, третя особа на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Державний реєстратор Мітін Микола Миколайович (Фонтанська сільська рада Лиманського району Одеської області), Державний реєстратор Розбудько Юлія Сергіївна (Затишанська селищна рада Роздільнянського району Одеської області) про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання привести самовільно реконструйоване приміщення у первісний стан, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

30.11.2021