ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/143/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та процентів від простроченої суми за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та процентів від простроченої суми.

ОСОБА_1 зазначив, що 1 липня 2014 року сторони уклали договір позики, за умовами якого він позичив ОСОБА_2 648 202 грн 50 коп., які відповідно до офіційного курсу національної валюти становили еквівалент 55 000 доларів США, а відповідачка зобов`язалася повернути йому грошові кошти до 31 грудня 2014 року. В установлений договором позики строк ОСОБА_2 не виконала грошове зобов`язання та не повернула борг. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 1 366 750 грн основного боргу, 54 257 грн 52 коп. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 1 січня 2015 року до 26 квітня 2016 року, 530 018 грн 19 коп. процентів за користування позикою за період з 1 липня 2014 року до 27 квітня 2016 року, а всього 1 951 025 грн 71 коп. Оскільки ОСОБА_2 не повернула грошові кошти та продовжує користуватися ними, то позивач має право на одержання від останньої процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України. ОСОБА_2 прострочила виконання грошового зобов`язання за договором і має сплатити позивачеві три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 125 972 грн 80 коп. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 27 квітня 2016 року до 22 лютого 2019 року (еквівалент 4 665 доларам 21 центу США) та 649 333 грн процентів за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року до 22 лютого 2019 року (еквівалент 24 047 доларам 05 центам США).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 115 818 грн і проценти за користування позикою у розмірі 283 259 грн 71 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3 990 грн 78 коп.судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 прострочила виконання грошового зобов`язання та продовжує користуватися позиченими грошовими коштами, внаслідок чого вона має сплатити ОСОБА_1 проценти від простроченої суми та проценти за користування позикою. Водночас, розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 27 квітня 2016 року до 22 лютого 2019 року склав 115 818 грн, а розмір процентів за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року до 22 лютого 2019 року 283 259 грн 71 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції та виключити з нього положення про стягнення процентів за користування позикою і судового збору посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не має права на отримання процентів за користування грошовими коштами після закінчення строку дії договору позики, а ОСОБА_2 як особа з інвалідністю ІІ групи звільнена від сплати судового збору, натомість, суд поклав на неї ці стягнення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, атому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 не подав відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, не застосував закон (ст.ст. 530, 631 ЦК України; ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VI)), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст. 1048 ЦК України та не дотримався положень ст. 141 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду в частині стягнення процентів за користування позикою та розподілу судових витрат слід скасувати з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

1 липня 2014 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 648 202 грн 50 коп., які відповідно до офіційного курсу Національного банку України національної валюти становили еквівалент 55 000 доларів США, строком до 31 грудня 2014 року.

ОСОБА_2 не виконала зобов`язання за договором позики та не повернула грошові кошти до теперішнього часу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 366 750 грн основного боргу, 54 257 грн 52 коп. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 1 січня 2015 року до 26 квітня 2016 року, 530 018 грн 19 коп. процентів за користування позикою за період з 1 липня 2014 року до 27 квітня 2016 року, а всього 1 951 025 грн 71 коп.

Застосовані норми права

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як передбачено ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України слідує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Предметом виконання грошового зобов`язання є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору, в тому числі за будь-яким оплатним договором або договором, предметом якого виступають безпосередньо гроші.

Враховуючи презумпцію відплатності договорів, боржник зобов`язаний сплатити кредитору проценти за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлено, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи вбачається, що предметом укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики є кошти в грошовій одиниці України гривні, при цьому сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено оплатний договір позики в національній валюті України, а умови цього договору не визначають розмір процентів за користування позиченими грошовими коштами, то такий розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналіз положень ст.ст. 530, 631, 1048 ЦК України дає підстави для висновку, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо договору позики, то сторони вправі встановити строк позичання коштів, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення позики та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку позикодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування позиченими коштами.

При цьому право позикодавця на передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного цим договором строку її повернення.

Отже, період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати позикодавцю борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. У подальшому між сторонами виникають охоронні правовідносини, в яких права та інтереси позичальника забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) та від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

За умовами укладеного сторонами договору позики ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 грошові кошти до 31 грудня 2014 року (строк позичання). Після спливу цього строку ОСОБА_1 утратив право на проценти за користування позикою.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою після спливу строку повернення коштів є неправильним.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення процентів за користування позикою є обґрунтованим, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

У цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 108).

Неврахувавши, що відповідно до Закону № 3674-VI ОСОБА_2 користується пільгами щодо сплати судового збору, суд першої інстанції безпідставно присудив з неї на користь держави 3 990 грн 78 коп. судового збору. В цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Оскільки ОСОБА_1 як особа з інвалідністю ІІ групи (а.с. 18) також звільнений від сплати судового збору, то всі судові витрати у справі слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2019 року в частині стягнення процентів за користування позикою і розподілу судових витрат скасувати та у цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 649 333 гривні процентів за користування позикою відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Карплюк О.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27