Справа № 758/6662/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , страхової компанії «Альфа-Гарант», про відшкодування матеріального та морального збитків, -

У С Т АН О В И В:

У травня 2019 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач 1); страхової компанії «Альфа-Гарант» (надалі за текстом - відповідач 2), про відшкодування матеріального та морального збитків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 06.10.2017 року у м. Київ по вул. Стеценко (електроопора № 49) відповідач 1, керуючи автомобілем Опель НОМЕР_1 , вчинила дорожньо-транспортну пригоду (надалі за текстом - ДТП), зіштовхнувшись із автомобілем Хюндай НОМЕР_2 . У результаті даної ДТП обидва автомобілі отримали механічні ушкодження. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року відповідача 1 визнано винною у вчиненні ДТП. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність перед третіми особами відповідача 1 була застрахована відповідачем 2 згідно полісу №АК №3500370. 09.10.2017 року позивач звернувся до відповідача 2 із заявою про отримання страхового відшкодування. Згідно звіту №64/12/18 від 20.12.2018 року сума заподіяної матеріальної шкоди з урахуванням зносу становить 24978,68 грн., а вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача становить 41306,50 грн. Листом №12/3006 від 29.10.2018 року відповідач 2 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із пропуском строку на подання заяви про страхове відшкодування. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року вищезазначений позов було залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.

15.08.2019 року позивачем усунуто виявлені Ухвалою суду недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 15.08.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

07.11.2019 року представником відповідача 2 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що відповідачем 2 правомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку із недотриманням законодавчо встановлених строків для подачі заяви про страхове відшкодування. Крім того, акцентовано увагу суду на тому, що звіт №64/12/18 від 20.12.2018 року не може бути належним доказом у справі, оскільки складений більш ніж через рік після настання ДТП.

05.02.2020 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву мотивуючи свою позицію тим, що на момент настання ДТП її цивільно-правова відповідальність була застрахована згідно полісу №АК №3500370 строком дії з 10.04.2017 року по 09.04.2018 року. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, визначена у 100000 грн. Оскільки розмір завданих майну позивача збитків становить 24978,68 грн., вважає, що дана сума не перевищує ліміт її відповідальності, визначеної полісом. З урахуванням викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Протокольною Ухвалою суду від 03.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач 1 та представник відповідача 1 просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 06.10.2017 року у м. Київ по вул. Стеценко (електроопора № 49) відповідач 1, керуючи автомобілем Опель НОМЕР_1 , вчинила ДПТ, зіштовхнувшись із автомобілем позивача - Хюндай НОМЕР_2 . Постановою Подільського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року відповідача 1 визнано винною у вчиненні ДТП (а.с. 15).

На момент ДТП обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу д.н.з. НОМЕР_1 , яким є ОСОБА_4 та яким на час ДТП керувала відповідач 1, була застрахована відповідачем 2 згідно полісу №АК 3500370 (а.с. 13).

09.10.2017 року позивач звернувся до відповідача 2 із повідомленням про дорожньо-транспорну пригоду.

24.10.2018 року позивач звернувся із заявою про отримання страхового відшкодування (а.с. 59).

Листом №12/3006 від 29.10.2018 року відповідач 2 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із пропуском строку на подання заяви про страхове відшкодування (а.с. 17).

Згідно звіту №64/12/18 від 20.12.2018 року сума заподіяної матеріальної шкоди з урахуванням зносу становить 24978,68 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача становить 41306,50 грн. (а.с. 16).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) визначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Більше того, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталося з вини відповідача 1, що підтверджується Постановою Подільського районного суду міста Києва від 05.10.2018 року.

Судом встановлено, що 09.04.2017 року між ОСОБА_4 та відповідачем 2 укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про що було видано Поліс №АК3500370.

Згідно вказаного договору, відповідач 2 взяв на себе обов`язок, при настанні страхового випадку, відповідно до встановленого ліміту відповідальності, відшкодувати у встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну та моральну шкоду третім особам.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ст. 9 цього ж Закону ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За страховим полісом №АК3500370 ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну 100000 грн.

Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти розміру матеріального збитку визначеного у звіті №64/12/18 від 20.12.2018 року відповідачем 2 не наданого альтернативного дослідження на спростування позовних вимог в цій частині.

Судом приймається до уваги звіт №64/12/18 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 20.12.2018 року, згідно якого вартість матеріального збитку, нанесеного внаслідок пошкодження в ДТП автомобіля Хюндай І30 д.н.з. НОМЕР_2 становить 24978,68 грн. (а.с. 105-108).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Суд вважає, що несвоєчасне звернення позивача із заявою про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування було зумовлено поважними причинами, зокрема, ухваленням 05.10.2018 року Постанови Подільського районного суду м. Києва у справі №758/13595/17.

Таким чином, стягненню з відповідача 2 в межах ліміту відповідальності страховика підлягає сума 24978,68 грн., що є сумою відновлювального ремонту КТЗ, визначеною у Звіті оцінювача №64/12/18 від 20.12.2018 року та безпосереднім матеріальним збитком внаслідок пошкодження автомобіля.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволенню позовних вимог, стягнувши з відповідача 2 на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі - 24978,68 грн. та витрати на визначення вартості матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого автомобіля у розмірі 1700 грн.

Стосовно позовних вимог, заявлених до відповідача 1 про стягнення суми компенсації збитку, що перевищує межі страхової виплати, необхідної для відновлення порушених прав позивача у розмірі 16327,82 грн., суд зазначає таке.

Зі змісту ст. 1194 ЦК України вбачається, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність лише в разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відповідно до п.7 розділу 5 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 року №165, документами, що підтверджують надання послуг, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).

Так, за страховим полісом №АК3500370 ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 100000 грн., в свою чергу, згідно звіту №64/12/18 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 20.12.2018 року, долученого позивачем до матеріалів справи, вартість матеріального збитку, нанесеного внаслідок пошкодження в ДТП автомобіля Хюндай І30 д.н.з. НОМЕР_2 становить 24978,68 грн. (а.с. 105-108).

За таких обставин, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оплати вартості ремонтних робіт на суму, що перевищує 100000 грн., що виключає можливість стягнення суми відшкодування, яка перевищує межі ліміту відповідальності страховика з особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, вимога про стягнення з відповідача 1, як заподіювача шкоди, на користь позивача суми компенсації збитку, що перевищує межі страхової виплати, необхідної для відновлення порушених прав позивача у розмірі 16327,82 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 1 моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При цьому, причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Так, в Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.

Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.

За положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001року «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що спори про відшкодування фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача 1, які полягали у вчиненні ДТП, позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди останній суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саму шкоду заподіяно йому діями відповідача 1.

З врахуванням вищевикладеного, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Крім того, на користь позивача з відповідача 2 підлягає стягненню в порядку ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір у сумі 1921 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , страхової компанії «Альфа-Гарант», про відшкодування матеріального та морального збитків - задовольнити частково;

Стягнути на користь ОСОБА_1 зі страхової компанії «Альфа-Гарант» суму страхового відшкодування в розмірі 24978 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 68 копійок та 1700 (одну тисячу сімсот) гривень матеріальної шкоди;

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити;

Стягнути на користь ОСОБА_1 зі страхової компанії «Альфа-Гарант» сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) гривню;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 );

відповідач 1 - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 );

відповідач 2 - страхова компанія «Альфа-Гарант» (адреса: 01133, м. Київ, бул. Л. Українки, 26, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В. В. Гребенюк