Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7514/20 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 3 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/7514/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Бердичівської міської ради, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Большаковою Т.Б.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним з дати видачі та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836, в якому зазначена лише одна особа ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, шо 02 червня 2006 року ОСОБА_2 звернулася до органу приватизації Бердичівського міськвиконкому із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . У заяві було вказано ОСОБА_1 , як члена сім`ї наймача, що постійно проживає у квартирі, має право на приватизацію та додано відповідні довідки про його реєстрацію у квартирі. На підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради №16836 було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Однак, звернувшись до реєстратора, позивач дізнався, що не може зареєструвати право власності на вищевказану квартиру, оскільки остання вже зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2006 року, виданого відповідно до розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року. Відтак, виконкомом Бердичівської міської ради було видано два свідоцтва про право власності на вказану квартиру від однієї дати під одним і тим же реєстраційним номером, одне з яких на одного власника - ОСОБА_2 , а в іншому власниками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 12 жовтня 2015 року у справі №274/3403/15-ц встановлено недійсність свідоцтва про право власності на спірне житло від 05 червня 2006 року, виданого на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року, за №16836, в якому зазначено одну особу, а саме відповідача ОСОБА_2 . Проте, постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року вказане рішення було скасоване. Вказаною постановою апеляційний суд відновив стан положення, при якому в наявності існують два свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, виданих на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року, за № 16836, але які відрізняються за кількістю власників.

Разом з тим, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року по справі № 274/3403/15-ц було фактично встановлено дійсність свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, виданого на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року, за № 16836, в якому зазначено дві особи: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , однак підставою його скасування стало те, що до участі в справі не було залучено ПАТ КБ «Приватбанк». У зв`язку з наведеним, з метою захисту своїх порушених житлових прав, позивач звернувся до суду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано недійсним з дати видачі та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради на підставі розпорядження Органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836, про належність ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та виконавчого комітету Бердичівської міської ради на користь ОСОБА_1 по 420,40 грн. витрат по сплаті судового збору з кожного. У задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи. Зокрема не врахував, що з вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року по справі № 0603/1-21/11 чітко вбачається, що потерпілі особи та свідки не оспорювали та не давали жодних показань, а обвинувачені не обвинувачилася за фактом підробки свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, виданого на підставі розпорядження Органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836 про належність ОСОБА_2 на праві власності спірної квартири. Під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_2 , яка була визнана потерпілою, не надавала жодних свідчень чи показань щодо підробки свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, а також не заявляла відповідних вимог. Позивач з відповідними вимогами в межах порушеної кримінальної справи також не звертався. Апелянт зазначає, що сама по собі наявність кримінального провадження за фактом підробки документів (до яких не відноситься свідоцтво про право власності від 05 червня 2006 року) та відповідного вироку щодо винних осіб, жодним чином не свідчить про те, що позивач дійсно міг розраховувати на те, що в межах розгляду кримінальної справи буде встановлено факт підробки свідоцтва, що призведе до захисту його порушених прав.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що станом на 2015 рік строк позовної давності позивачем вже було пропущено, адже перебіг строку позовної давності розпочався з 26 лютого 2007 року, коли позивач досяг повноліття. При цьому, про порушення свого права позивачу було достеменно відомо ще в 2010 року, коли останній звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом, в якому просив визнати незаконним рішення реєстратора від 16.10.2009 року про відмову в реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру. Однак, судом першої інстанції не надано жодної оцінки таким обставинам під час вирішення питання визначення поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ясинецька Н.М. подала відзив на вказану апеляційну скаргу, в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у справі №274/7514/20 по матеріально-правовій вимозі - визнання недійсним свідоцтва про право власності, а тому відповідно і не є стороною у даному спорі. Таким чином, суд першої інстанції правомірно не задовольнив та не врахував подану АТ КБ «Приватбанк» заяву про застосування строків позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, тому він підлягає поновленню, а право позивача захисту. Зазначає, що в матеріалах справи містяться докази про те, що в межах розгляду кримінального провадження №0603/1-21/11, яке відкрито за фактом підробки документів, досліджувались правовстановлюючі документи на спірну квартиру АДРЕСА_1 , а квартира визнавалася речовим доказом на підставі постанови слідчого ще з 2008 року. Тому, позивач обґрунтовано сподівався, що в межах кримінального провадження буде встановлено факт підробки оскаржуваного свідоцтва про право власності, виданого лише на ім`я ОСОБА_2 . Однак, оскільки даного факту не було встановлено вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року та у зв`язку із зверненням АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про виселення позивача з квартири, у 2015 році позивач звернувся з відповідним позовом про визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності. За таких обставин, строк позовної давності пропущено з поважних причин, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо його поновлення.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивача доводи апеляційної скарги заперечила, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 02 червня 2006 року до органу приватизації було подано заяву на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . У своїй заяві ОСОБА_2 зазначила ОСОБА_1 (сина), як члена сім`ї. Про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_1 на час подачі заяви про приватизацію квартири у вказаному житлі, також свідчить довідка про склад сім`ї наймача квартири, які мають право на приватизацію житла, що додавалася до заяви.

Факт реєстрації неповнолітнього ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 на момент подачі ОСОБА_2 заяви про приватизацію квартири також підтверджується картою реєстрації осіб (форма А) та поквартирною картою (форма В), відповідно до яких ОСОБА_1 з 21 березня 1989 року має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі.

На підставі розпорядження органу приватизації №16836 відділом житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 05 червня 2006 року на двох співвласників: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва, виданого 05 червня 2006 року відділом з надання житлово-комунальних послуг Бердичівського міськвиконкому, на підставі розпорядження №16836 від 02 червня 2015 про право власності, ОСОБА_2 зазначена одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

З наведеного вбачається, що наявні два свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видані відділом житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради від 05 червня 2015 року, які різняться лише власниками.

Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 , 1964 року народження - наймач, дата прописки у квартирі 12 жовтня 1984 року, ОСОБА_1 , 1989 року народження - син, дата прописки у квартирі 31 березня 1989 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконавчого комітету Бердичівської міської ради на підставі розпорядження Органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836 про належність лише ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , видане з порушенням вимог ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , оскільки у приватизацію не включено позивача, який мав таке право, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання такого свідоцтва незаконним та його скасування.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку позовної давності звернення до суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду клопотання про застосування строку позовної давності, на застосуванні якого скаржник наголошує в доводах апеляційної скарги.

Як визначено ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

При застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом для ОСОБА_1 розпочався 26 лютого 2007 року, з моменту досягнення ним повноліття.

З позовом у даній справі ОСОБА_1 звернувся 10 листопада 2020 року, тобто з пропуском строків позовної давності. У зв`язку з чим представником позивача було подано клопотання про поновлення строку позовної давності.

Частиною 5 ст.267 ЦК України встановлено, що в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Так, судом встановлено, що вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року по справі № 0603/1-21/11, ОСОБА_4 було визнано винним, в тому числі за ч. 2 ст. 358 КК України за підроблення документів за попередньою змовою групою осіб (а.с.16-25).

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із позовом до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради, ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг Виконкому Бердичівської міської ради №16836 про належність ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 та визнати дійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради № 16836 про належність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року по справі №274/3403/15-ц вказаний позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради № 16836 про належність ОСОБА_2 на праві власності на квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.9-10).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року по справі №274/3403/15-ц про визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради № 16836 про належність ОСОБА_2 на праві власності на квартири АДРЕСА_1 скасовано, а провадження у цій частині закрито; у решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, скасовано ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2016 року. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.11-12).

Вказані обставини свідчать про те, що позивач обґрунтовано сподівався, що в межах кримінального провадження буде встановлено факт підробки оскаржуваного свідоцтва про право власності, виданого лише на ім`я ОСОБА_2 . Однак, оскільки даного факту не було встановлено вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року та у зв`язку із зверненням АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про виселення позивача з квартири, у 2015 році позивач звернувся з відповідним позовом про визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернення позивача у 2010 році до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом про визнання незаконним рішення реєстратора від 16 жовтня 2009 року про відмову в реєстрації свідоцтва про право власності на квартиру, свідчить про намагання позивача відновити порушене право власності на спірне житло, якого він був незаконно позбавлений у той час коли був неповнолітнім, і не спростовує висновок суду першої інстанції про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності звернення до суду з вказаним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий Судді