ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

03 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 953/17733/19
провадження № 22-ц/818/637/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого Пилипчук Н.П.,
суддів Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,
за участю секретаря судових засідань Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1
відповідач: Управління Служби безпеки України в Харківській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Харківській області, в особі представника Матяш Юлії Володимирівни, на рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2020 року, ухвалене суддею Якуша Н.В., в залі суду в м. Харків,
В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог представник позивача посилався на те, що 29.04.2016 року позивач була прийнята на роботу робітником 1 сектору відділу господарського забезпечення до Управління СБУ в Харківській області відповідно до наказу УСБУ в Х/о №93-ос від 28.04.2016 року та запису в трудовій книжці. 17.11.2017 року позивач відповідно до ст. 32 КЗпП була переведена прибиральником території 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника СБУ в Х/о №339-ос від 16.11.2017 року.

01.03.2019 року позивач була прийнята на роботу за сумісництвом прибиральником території на 0,5 тарифної ставки сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника УСБУ в Х/о за №53-ос від 28.02.2019 року. Зазначив, що 01.03.2018 року вона була переведена прибиральником службових приміщень 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу №57-ос від 01.03.2018 року. Зазначив, що 20.08.2019 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби ЗС України. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 МОУ №200 від 20.08.2019 року позивача з 20.08.2019 року зараховано до списків особового складу та вона приступила до виконання службових обов`язків на посаду діловода технічної частини військової частини ВОС-901074А. Позивач повідомила відповідача про факт укладення контракту, проте 22.08.2019 року відповідно до витягу з наказу №184-ос позивача прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП ( у зв`язку з вступом на військову службу) з 20.08.2019 року. 23.08.2019 року позивачем було подано заяву начальнику УСБУ в Х/о Носачу А.В., в якій вона просила на підставі ст. 119 КЗпП України увільнити її від виконання посадових обов`язків по цивільній посаді в штаті Управління із збереженням робочого місця та середнього заробітку до закінчення дії контракту. Проте УСБУ не надано жодної відповіді на зазначену заяву та позивач незаконно звільнена з посади. Також представник зазначив, що незаконне звільнення позивача призвело до втрати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, та враховуючи наведене позивач оцінює моральну шкоду в 100 000,00 грн.

У зв`язку із чим, просила суд скасувати наказ №184-ос т.в.о. начальника Управління СБУ в Харківській області про звільнення з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП з 20.08.2019 року позивача ОСОБА_1 прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення; поновити її на роботі та зберігати за нею вказане місце роботи та виплату середньої заробітної плати до моменту закінчення строку укладеного нею контракту; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано наказ №184-ос від 22.08.2019 року т.в.о. начальника Управління СБУ в Харківській області полковника Ю. Рябухи про звільнення ОСОБА_1 з посади прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення звільнено за п.3 ст.36 КЗпП ( у зв`язку з вступом на військову службу) з 20.08.2019 року.

Поновлено на роботі в Управлінні Служби безпеки України в Харківській області на посаді прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення ОСОБА_1 .

Рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області (м. Харків вул. Мироносицька, 2, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 85454 грн. 46 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.08.2019 року по 01.09.2020 року, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області (м. Харків вул. Мироносицька, 2, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 3000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області (м. Харків вул. Мироносицька, 2, ) на користь держави судовий збір у розмірі 1725 грн. 34 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням суду Управління Служби безпеки України в Харківській області в особі представника Матяш Ю.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено, що позивач не була призвана та мобілізована на військову службу, не була військовозобов`язаною та не перебувала у запасі, а добровільно уклала контракт від 20.08.2020 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, що унеможливлює збереження за позивачем гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Також вказує, що судом першої інстанції було помилково розраховано кількість робочих днів за останні відпрацьовані місяці позивача перед звільненням і як наслідок середньоденну суму заробітної плати, а також загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначає, що позивачем не було надано жодних доказів, на підставі яких можна було б встановити наявність в будь-якій формі у ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої її звільненням. Посилається також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме прийняття доказів від позивача за день до винесення рішення у справі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Костін О.Ю. надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відзив мотивований тим, що відповідач у своїй апеляційній скарзі тлумачить норми ч. 3 ст. 119 КЗпП на власний розсуд, з порушенням чинного законодавства та законних інтересів позивача. Також вказує, що доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт призову позивача на військову службу, а ті документи, що надані свідчать про добровільний вступ позивача на військову службу не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки позивачем надано усі необхідні документи, які підтверджують факт укладання контракту з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового сержантського та старшинського складу. Посилається на те, що скасувавши наказ відповідача про звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційні скарг, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.04.2016 року позивач була прийнята на роботу робітником 1 сектору відділу господарського забезпечення до Управління СБУ в Харківській області відповідно до наказу УСБУ в Х/о №93-ос від 28.04.2016 року та запису в трудовій книжці (а.с.15-22).

17.11.2017 року позивач відповідно до ст. 32 КЗпП України була переведена прибиральником території 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника СБУ в Х/о №339-ос від 16.11.2017 року.

01.03.2019 року позивач прийняла на роботу за сумісництвом прибиральником території на 0,5 тарифної ставки сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу начальника УСБУ в Х/о за №53-ос від 28.02.2019 року. 01.03.2018 року позивач переведена прибиральником службових приміщень 1 сектору відділу господарського забезпечення відповідно до наказу №57-ос від 01.03.2018 року.

20.08.2019 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби ЗС України на посадах осіб рядового сержантського та старшинського складу строком на три роки (а.с.23-24).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 МОУ №200 від 20.08.2019 року позивача солдата ОСОБА_1 , яка призначена наказом командир військової частини НОМЕР_1 №95-РС від 20 серпня 2019 року на посаду діловода технічної частини військової частини ВОС-901074А з 20.08.2019 року зараховано до списків особового складу та приступила до виконання службових обов`язків на посаді (а.с.26).

Відповідно до витягу з наказу №184-ос від 22.08.2019 року ОСОБА_1 , прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибиральника території (на 0,5 тарифної ставки) відділу господарського забезпечення звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП ( у зв`язку з вступом на військову службу) з 20.08.2019 року (а.с. 25).

Згідно наданих виписок з банківського рахунку позивача вбачається, що позивач отримала заробітню плату за червень 2019 року у розмірі 6433,89 грн., за липень 2019 року у розмірі 6433,89 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Пункт 9 частини першої статті 106 Кодексу цивільного захисту України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, серед підстав для звільнення осіб рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту виокремлює призов на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призивної комісії.

Відповідно до підпункту 9 пункту 176 Положення № 593 контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії.

Пункт 179 Положення № 593 визначає, що у випадках, передбачених підпунктом 9 пункту 176 цього Положення, особи рядового і начальницького складу, які відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягають призову на строкову військову службу, звільняються зі служби цивільного захисту у триденний строк з дня надходження до відповідного органу чи підрозділу цивільного захисту рішення районної (міської) призовної комісії про призов цієї особи на строкову військову службу.

Водночас порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.

Так, саме Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки;

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Законом України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303, яким глава держави у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі постановив про оголошення та проведення часткової мобілізації.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», пунктом 6 частини другої якого статтю 39 Закону № 2232-XII, що регламентує призов на військову службу під час мобілізації, доповнено, зокрема, частиною другою такого змісту:

«2. За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності».

Надалі Президентом України ще тричі видавалися укази про часткову мобілізацію, які були затверджені законами України від 06 травня 2014 року № 1240-VII, 22 липня 2014 року № 1595-VII, 15 січня 2015 року № 113-VIII та, крім іншого, встановлювали строки проведення мобілізації (протягом 45 діб у перших двох випадках та 210 діб - в останньому).

Крім того, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» (пункт 5) Кабінету Міністрів України було доручено, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь «повна готовність», а пунктом 7 доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

08 лютого 2015 року Законом України від 15 січня 2015 року № 116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» частину другу статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в такій редакції:

«2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».

Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

11 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», метою прийняття якого згідно з пояснювальною запискою до нього є посилення соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду. Зазначеним Законом частину другу статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в такій редакції:

«2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

01 червня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким, зокрема частину третю та четверту статті 119 КЗпП викладено в редакції, яка передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналіз наведених норм, дає підстави для висновку, що громадяни України, призвані на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу під час особливого періоду, користувалися передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку.

Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такої ж позиції дотримувалося й Міністерство оборони України, про що свідчить його лист від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що за позивачем, яка з 20 серпня 2019 року прийнята на строкову військову службу у військову частину НОМЕР_1 , на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України має зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток, на якій вона працювала на час прийняття на військову службу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, тому відповідно до положень статті 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Однак колегія суддів не погоджується із розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції помилково розраховано кількість робочих днів за останні відпрацьовані місяці позивача перед звільненням і як наслідок середньоденну суми заробітної плати.

Такі доводи апеляційної скарги є обґрунтованими .

Судом встановлено, що розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, які передували звільненню, становила: у червні 2019 року 6433 грн. 89 коп. при відпрацьованих 19 робочих днях, у липні 2019 року 6433 грн. 89 коп. при 23 робочих днях.

Отже, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 306,37 грн. (6433,89+6433,89)/42)

Оскільки позивач була звільнена з 20.08.2019 року, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день винесення судового рішення становить 259 днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що складає 79 349 грн. 83 коп. (259*306,37).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано жодних доказів, на підставі яких можна було б встановити наявність в будь-якій формі у ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої її звільненням колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що незаконне звільнення позивача призвело до її моральних страждань та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життєзабезпечення, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Харківській області, в особі представника Матяш Юлії Володимирівни задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2020 року змінити в частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області (м. Харків вул. Мироносицька, 2, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 79 349 грн. 83 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.08.2019 року по 01.09.2020 року, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова