Номер провадження: 22-ц/813/415/21
Номер справи місцевого суду: 500/4415/19
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

відповідача державного підприємства «Адміністрація морських портів України», представника відповідача Коновалова Д.О.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту, представника третьої особи Пелих Ю.С.,

від позивача ОСОБА_1 - не з`явились,

переглянувши справу №500/4415/19 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а участю третьої особи Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 3 вересня 2020 року у складі судді Грубіян Л.І., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись у червні 2019 року з вищеназваним позовом, вказала, що Наказом №85-ос від 15 травня 2019 року її звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» по пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату. Звільнення вважає незаконним так як проведено без консультації з профспілковим комітетом та згоди профспілки на її звільнення. Щодо запропонованих вакантних посад, то такі були нерівноцінними, тому зайняти запропоновані посади відмовилась, рівно як і відмовилась від посади контролера в м. Рені у новоствореному ТОВ «Охоронна компанія «Альфа Безпека». Позивач ОСОБА_1 після уточнення 21 січня 2020 року позовних вимог просила поновити її на роботі на посаді контролера контрольно-пропускного пункту загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 204617,48 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один календарний місяць в розмірі 26020,72 грн. (т.1 а.с.1-10, т.2 а.с.140-143).

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2019 року позовну заяву прийнято та відкрито провадження у справі (т.1 а.с.43).

Відповідач ДП «Адміністрація морських портів України» позов не визнав, зазначивши у відзиві, що звільнення проведено за рішенням уповноваженої особи з дотриманням вимог трудового законодавства. Наказом від 5 лютого 2019 року №17/14 по Ізмаїльській філії підприємства «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки», зі змінами, внесеними Наказом від 27 березня 2019 року №38/14, підлягали виключенню з 16 травня 2019 року із штатного розписку та чисельності загону охорони морського порту СМБ посади контролера на контрольно-пропускному пункті з посадовим окладом 5300,00 грн., всього 48 штатних одиниць. Повідомлення про заплановане скорочення чисельності та штату направлено 1 лютого 2019 року голові Професійної спілки працівників морського транспорту України та голові Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту із зазначенням дати скорочення чисельності та штату 15 травня 2019 року та пропозицією розпочати консультації з метою обговорення заходів щодо запобігання звільненню чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнення та надати відповідні пропозиції. 11 квітня 2019 року адміністрацією направлено на адресу Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту подання про надання згоди на звільнення працівників в кількості 48 штатних одиниць. 23 квітня 2019 року на засіданні профспілки згоди на звільнення працівників надано не було, на що адміністрацією листом від 26 квітня 2019 року повідомлено профспілку про невідповідність протоколу ходу засідання та необґрунтованості прийнятого рішення (т.1 а.с.43-62).

Позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, за змістом якої її звільнено без наявності на те встановлених в пункті 1 статті 40 КЗпП України підстав (оскільки зміни в організації виробництва і праці у філії фактично не мали місце). Відповідачем не було дотримано процедури звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не виконано покладених на нього при звільненні працівників обов`язків, що встановлені чинним законодавством України, в тому числі Галузевою угодою у сфері морського транспорту та діючим на підприємстві Колективним договором (т.2 а.с.94-97).

Відповідачам ДП «Адміністрація морських портів України» надала заперечення на відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив, де викладено обґрунтування повної незгоди з поясненнями, міркуваннями та аргументами, наведеними позивачем щодо економічної доцільності проведення процедури скорочення та реальності змін в організації виробництва та праці, щодо відсутності згоди Первинної профспілкової організації на «проведення процедури скорочення», що Акту Інвестиційного відвідування Держпраці №ОД242/1593/АВ від 2 березня 2019 року, щодо укладення Договору №4-И-ІЗФ-19 від 25 січня 2019 року між відповідачем та охоронною фірмою, щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щодо розрахунку витрат на професійну правничу допомогу тощо. Твердження та міркування позивача, наведені у відповіді на відзив, є виключно припущеннями, що не обґрунтовані належним чином ані посиланнями на нормативно-правові акти, ані на належні та допустимі докази, такі жодним чином не спростовують доводів та доказів наведених/наданих із відзивом на позовну заяву (т.2 а.с.117-129).

Відповідач ДП «Адміністрація морських портів України» подав відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказав на неправильність приведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши, що позивач при здійсненні розрахунку середнього заробітку не врахував належні розрахункові показники, а саме замість середньогодинної заробітної плати розрахував середньоденний заробіток, не врахував змінний характер роботи, отже невірно визначив кількість робочих днів, як наслідок, неправомірно збільшив майже вдвічі розмір середнього заробітку (т.2 а.с.148-150).

Третя особа Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту підтримала позивача, пославшись на те, що звільнення проведено без належних консультацій з профспілковим комітетом, який відмовив в наданні згоди на звільнення позивача; на засіданні кожного із працівників не вислуховували, переваги залишення на роботі не обговорювали, отримали від адміністрації підприємства список працівників, що підлягають вивільненню, так списком і відмовили в наданні згоди на звільнення.

Відповідач ДП «Адміністрація морських портів України» надав пояснення на доводи третьої особи, за змістом яких відповідач зі свого боку виконав обов`язок, передбачений у пункті 2.1.8 Колективному договорі, а позивач скористався своїм правом щодо розпорядження наданою інформацією та проігнорував можливість оволодіння новою професією. Твердження третьої особи щодо не надання профспілковій стороні інформації про причини наступних звільнень не відповідає дійсності, оскільки інформація визначена на законодавчому рівні для надання, а саме в статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», була своєчасно надана. Надання будь-якої іншої інформації (висновки, дослідження, підрахунки тощо, які підтверджують економічну доцільність проведення звільнення працівників) на законодавчому рівні не визначена, отже не може вимагатись, а третя особа не може зазначати, що ненадання непередбаченої на законодавчому рівні інформації є порушенням законодавства. Відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства щодо інформування Первинної профспілкової організації про заплановане скорочення, а твердження третьої особи щодо ненадання доказів наявності змін в організації виробництва і праці не має під собою жодного нормативного підґрунтя. Твердження третьої особи щодо упередженого ставлення до працівників є хибним та не підтвердженим фактами. Навпаки, заходи щодо мінімізації та пом`якшення несприятливих наслідків запланованого скорочення були розпочаті до фактичного початку процедури скорочення, що свідчить про зацікавленість відповідача в працевлаштуванні працівників (т.2 а.с.189-194).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 3 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено (т.2 а.с.230-233).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 6 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.3 а.с.1-18).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. В ДП «Адміністрація морських портів України» зміни істотних умов праці у розумінні пункту 3 статті 32 КЗпП України не відбулися, на підприємстві не змінювалася система та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Судом не було надано правову оцінку факту відсутності істотних змін умов праці і наявності підстав для проведення процедури скорочення та звільнення позивача. При проведенні процедури звільнення не було дотримано гарантій, передбачених статтею 42 КЗпП України. Відповідач стверджував, що відбулася фактична ліквідація структурного підрозділу, в якому позивач працювала, проте в справі відсутні докази проведення ліквідації структурного підрозділу (відповідний наказ про ліквідацію структурного підрозділу загону морського порту служби морської безпеки). Відповідачем порушено статтю 42 КЗпП України, не було створено комісію з вивчення переважного права на залишення на роботі, не було залучено профспілку та не запрошено позивача для можливості надання пояснень або документів, які б свідчили про наявність такого права. Пункт 1 статті 40 КЗпП України, на підставі якого було звільнено позивача, не містить такої підстави розірвання трудового договору, як укладення договору роботодавця з третьою стороною. Рішення про звільнення позивача було прийнято без попередньої згоди первинної профспілкової організації. Таке рішення було прийнято навіть до того, як первинну профспілкову організацію було попереджено про заплановане скорочення чисельності штату. Беззаперечним є той факт, що юридична особа є вільною у виборі контрагентів та умовах укладених договорів, проте свобода відповідача у даному випадку закінчується там, де починається свобода позивача, частина 3 статті 13 ЦК України прямо визначає, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, як могли б порушувати права інших осіб. Відповідач міг укладати з будь-яким контрагентом договір, але після процедури законного скорочення і можливого звільнення позивача; відповідача, навпаки, уклав договір, яким прийняв на себе зобов`язання звільнити позивача всупереч визначеної законом процедури. В наказі №298 від 11 жовтня 2017 року про заходи з удосконалення процесу надання охоронних послуг у 2018 році в ДП «АМПУ» відсутній план заходів на скорочення чисельності та штату контролерів на КПП СМБ ФІ ДП «АМПУ», тому висновок суду про наявність такої директиви в наказі не відповідає наявним матеріалам справи. Зазначений наказ був виданий задовго до процедури звільнення; наказ не регламентує процедуру консультацій з профспілковим комітетом, тому безпідставним є посилання суду на даний документ як на доказ проведення визначеної законом процедури консультацій з профспілковим комітетом. Суд не оцінив наскільки обґрунтованим є рішення профспілкового комітету, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника без згоди виборного органу профспілки. Суд не виконав обов`язок щодо оцінювання рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, жодної норми права, на які посилається профспілковий комітет як на підставу відмови, не було спростовано відповідачем або судом. Твердження про збитковість відповідача не відповідають дійсності, не може вважатися доведеною підставою для скорочення фінансовий стан відповідача, який є стабільно прибутковим підприємством. Зазначена обставина не була досліджена судом і їй не було надано правову оцінку в рішенні. Відповідач не виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, покладені на нього частиною 2 статті 40, частиною 3 статті 49-2 КЗпП України, оскільки не ознайомив позивача з переліком вакантних посад на підприємстві на день звільнення, остання дата ознайомлення позивача з вакантними посадами визначена судом з матеріалів справи 8 травня 2019 року, а позивача звільнено 15 травня 2019 року. Суд не звернув увагу на порушення відповідачем положень частини 1 статті 10 Закону України «Про морські порти України» та Постанову Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №937 «Питання забезпечення охорони об`єктів державної та інших форм власності». Судом не досліджено фактичні обставини справи, в оскаржуваному рішенні суд прийшов до декількох хибних висновків.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує наступним. Спір між позивачем та відповідачем не має жодного відношення до впровадження відповідачем як роботодавцем змін істотних умов праці для позивача, тим більше не йдеться про порушення процедури введення таких змін, передумов для таких змін тощо. Жоден документ відповідача не містить рішень ані про зміну істотних умов праці для позивача, ані посилань на норми КЗпП України, що регулюють це питання. В апеляційній скарзі помилково ототожнено поняття «звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці» та «Зміна істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці», де звільнення означає припинення трудового договору, а зміна істотних умов праці означає зміну його істотних умов, а отже продовження трудових відносин на нових умовах. Твердження позивача про ненадання доказів на підтвердження скорочення посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, яку обіймала позивач, не відповідає дійсності. В справі наявні документи, що підтверджують факт відсутності посад контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки відповідача після проведеної процедури скорочення (Витяги зі штатного розпису служби від 15 травня 2019 року, де ці посади зазначені як наявні, та від 16 травня 2019 року, де ці посади зазначені як відсутні). Відповідачем дійсно не було створено комісію з визначення переважного права на залишення на роботі, оскільки така комісія має створюватися у випадках, коли у структурі залишаються посади, що відповідають (є наближеними до профілю діяльності) тій, що скорочується зі звільненням працівника, що її обіймає. В ситуації, що склалася, скорочувалися всі штатні одиниці відповідного профілю, а отже вивчати питання щодо переважного права на залишення на роботі не було доцільним. При цьому роботодавцем було забезпечене опрацювання питання виявлення обставин, що прямо забороняють проводити звільнення згідно статей 184, 186-1 КЗпП та частини 4 статті 41 Закону України «про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» за наявними особовими справами та шляхом проведення додаткових анкетувань в січні-березні 2019 року, проте позивач від заповнення анкет та надання інформації відмовилась.

Укладення між відповідачем та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» договору №4-В-ІЗФ-19 від 25 січня 2019 року про надання послуг з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту, додатком до якого є Меморандум про взаєморозуміння, основною метою якого є надання пріоритетного права на працевлаштування працівників відповідача, що вивільняються, не підтверджує неправомірності дій та рішень відповідача. Процедура закупівлі відповідних послуг та укладення договору передували відповідній процедурі скорочення чисельності та штату, що розпочалась на підставі прийнятого ще 14 травня 2018 року управлінського рішення та після забезпечення відповідачем наявності сфери діяльності в певний момент часу без втрати (зниження) рівня безпеки. Договір не містить зобов`язань та не може трактуватися як прийняття роботодавцем на себе зобов`язань про звільнення працівників (припинення трудових договорів). Відповідач справедливо розраховував в певний момент часу змінити організацію роботи служби морської безпеки філії в частині забезпечення пропускного режиму силами персоналу контрагента замість штатного персоналу, що в цей момент часу мав бути звільнений.

Профспілка ухилилася від процесу консультацій та надання конструктивних пропозицій. Роботодавцем після аналізу отриманої відмови профспілки в наданні згоди на звільнення працівників та визнання її необґрунтованою, про що невідкладно було повідомлено профспілку, було прийнято рішення про звільнення позивача за відсутності згоди профспілки. Наявність економічних передумов для проведення відповідних оптимізаційних процедур, що стосуються суті спору, є безумовними та не спростованими позивачем.

Зобов`язання в частині дотримання вимог частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавцем виконано належним чином, про що надано відповідні документи. Роботодавець в повній мірі виконав свої зобов`язанння в частині сприяння в працевлаштуванні позивача в період з вручення повідомлення про звільнення і до дня звільнення, запропонувавши позивачу всі наявні вакансії та додаткові можливості працевлаштування, від яких остання відмовилась, матеріали справи містять належні підтвердження зазначеного. Натомість позивач на підтвердження своєї позиції про невиконання відповідачем своїх зобов`язань в цій частині жодних підтверджень не надано (т.3 а.с.36-49).

Третя особа Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту в поясненні на апеляційну скаргу вказала на нез`ясування судом всіх обставин, що мають значення при розгляді трудового спору про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. В справі відсутні докази наявності змін в організації виробництва і праці. У Висновку ДП «УкрНДІМФ» щодо доцільності здійснення ДП «АИПУ» оптимізації заходів стосовно залучення сторонніх охоронних послуг для підтримки режиму перебування в окремих морських портах, так само як і у Висновку експертного дослідження №1/05-18 від 18 червня 2018 року відображено комплексне дослідження можливої економічної ефективності у разі заміщення структурних підрозділів охорони Ізмаїльської, Іллічівської та Одеської філії ДП «АМПУ» послугами сторонньої охоронної фірми. Розрахунки здійснювались шляхом аналізу усереднених показників діяльності одразу трьох філій. Доцільність же здійснення означених заходів окремо у кожній з філій в згаданих дослідженнях не розглядалась, а тому вони не можуть братися в обґрунтування економічної ефективності залучення сторонніх охоронних послуг тільки в одній Ізмаїльській філії ДП «АМПУ». Окрім того, дослідження економічної ефективності здійснення означених заходів у 2019 році не проводилось взагалі. Вищезгадані розрахунки жодним чином не підтверджують наявність змін в організації виробництва і праці, у зв`язку з чим судом було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. В письмових поясненнях неодноразово наголошувалось на тому, що обов`язок відповідача полягає саме в проведенні консультацій, а не в ініціюванні їх проведення. Відповідач не виконав свого обов`язку перепідготовку або перекваліфікацію з метою придбання іншої спеціальності відповідно до наявних в Філії вакансій. Відповідачем не було виконано свого обов`язку за Колективним договором з розробленням програми забезпечення зайнятості та соціальної підтримки працівників, що вивільняються, до розроблення якої мав бути залучений і Профком. Отримане Профкомом подання Адміністрації про надання згоди на звільнення 41 працівника Філії, в тому числі й позивача, за вих. №466/14-01-08/Вих/14 від 11 квітня 2019 року не містить жодного обґрунтування підстав та необхідності розірвання трудового договору з такими працівниками (зокрема, щодо наявності змін в організації виробництва і праці). Означене подання було розглянуте у встановленому законодавством порядку та строки на засіданні профспілкового комітету ППО Ізмаїльського порту. В справі відсутні докази належним чином виконання відповідачем свого обов`язку повідомити позивача про наявні вакантні посади на день звільнення. Суд прийшов до хибного висновку щодо відсутності обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору профкомом (т.3 а.с.102-112).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини 6 статті 43 Конституції України, статті 5-1 КЗпП України Держава гарантує громадянам правовий захист від незаконного звільнення.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За положеннями пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

Згідно частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлено, що в Ізмаїльській філії ДП «АМПУ» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочення численності та штату працівників, що стали підставою для вивільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

ДП «Адміністрація морських портів України», як роботодавець, у встановлений частиною 1 статті 49-2 КЗпП України строк персонально попередив позивача про її наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України та виконав всі обов`язки, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, запропонувавши позивачу усі вакантні посади, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували у філіях ДП «АМПУ», своєї згоди на переведення на запропоновані посади позивач не надала.

Доводи апеляційної скарги не спростовують дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника ОСОБА_1 .

У відповідності до положень частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до частини 7 статті 43 КЗпП України та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

За змістом вищеназваним норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтування.

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

11 квітня 2019 року адміністрація Ізмаїльського порту звернулась до Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту з поданням про надання згоди на звільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату, в тому числі й позивача.

Первинною профспілковою організацією Ізмаїльського порту 23 квітня 2019 року прийнято рішення №56 про відмову у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, в переліку яких вказана позивач.

Судом першої інстанції надано належну оцінку висновку профспілкового органу про ненадання згоди на звільнення позивача. За результатами такої оцінки суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не містить належного правового обґрунтування щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 .

Суд дійшов правильного висновку, що з підстав відсутності у рішенні Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 відповідач мав право звільнити даного працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки були дотримані й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення.

Апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення учасників справі та пояснення в судовому засіданні на стадії апеляційного перегляду справи містять фактичне підтримання кожним з учасників справи тієї позиції, що була викладена ними в суді першої інстанції письмово та усно.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, дав належну оцінку доказам в їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Правову оцінку дотриманню вимог закону при звільненні контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату дано й касаційною інстанцією, зокрема, у постанові Верховного Суду від 2 червня 2021 року в справі №500/4406/19.

ОСОБА_1 не довела незаконність свого звільнення по пункту 1 статті 40 КЗпП України, правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 3 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова