РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/6411/21

Пров. №2/766/9969/21

24 листопада 2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого - судді Ус О.В., секретар судового засідання Савчук В.В., з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Петрової О.О., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Резуненка Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна, визнання та припинення права власності в порядку поділу майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

20.04.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на ідеальну частку - 1/2 частини, а також визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки кімнати АДРЕСА_2 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , який був укладений 24.05.1996 року, вони придбали 31.08.2008 року квартиру та 20.10.2016 р. кімнату в гуртожитку. Оскільки вказане майно є об`єктами спільної сумісної власності просила провести фактично поділ майна.

Провадження у справі відкрите 07.05.2021 року в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

23.06.2021 року до суду подана заява про зміну підстав позову, згідно якої позивачкою вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку спільного майна (нерухомості) подружжя виключено, позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру, а за відповідачем право власності на кімнату в гуртожитку, припинивши право власності відповідача на квартиру.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26 липня 2020 року заява від 23.06.2021 року прийнята, об`єднана нова вимога з раніше заявленими вимогами щодо поділу майна подружжя, викладеними в цій же заяві в новій редакції.

Підготовче провадження закрите 23.06.2021 р., призначено справу до розгляду за суттю на 24.11.2021р.

Після закриття підготовчого засідання 16.11.2021 р. від представника відповідача адвоката Резуненка Д.С. надійшло клопотання про залучення додаткових доказів (актів про непроживання) та письмові пояснення.

17.11.2021 р. від представника позивачки адвоката Петрової О.О. надійшло клопотання про приєднання доказів - внесення на депозитний рахунок суду 294 038,00 грн., а 23.11.2021 р. заява про стягнення судових витрат, 24.11.2021 р. заява про долучення до справи акту прийому-передачі послуг.

В підготовчій частині судового засідання адвокатом Петровою О.О. заявлено клопотання про долучення до справи копії судового рішення про розірвання між сторонами шлюбу, яке підтримане позивачкою.

Щодо заявлених сторонами клопотань про долучення доказів після закриття підготовчого провадження, суд, заслухавши думку протилежних сторін, які не заперечували проти задоволення клопотань, дійшов висновку про можливість поновлення сторонам строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Позивачка та її представник адвокат Петрова О.О. підтримали вимоги в редакції від 23.06.2021 р., посилаючись на неможливість сумісного проживання та стверджуючи, що відповідач застосував до неї фізичне та психологічне насильство, а причиною розірвання відносин слугувала його зрада, просила поділити сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на квартиру, а за відповідачем на кімнату в гуртожитку.

Відповідач та його представник позов визнали частково - вважали, що поділити майно подружжя можливо шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частину нерухомості, категорично заперечували проти запропонованого позивачкою варіанту, зазначали, що пропонували виплатити їй кошти за її частку в квартирі. Крім того, відповідач зазначив, що позивачка вводить суд в оману, вона з поліцією забирала свої речі, при цьому забрала їх спільне збереження приблизно 20 тис. доларів США, а йому виділила лише 5 тисяч грн. Він не зраджував дружину та вважає, що у неї інший чоловік в м.Миколаїв.

Суд, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 24 травня 1996 року Суворовським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, актовий запис 166, що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2021 року по справі № 766/6242/21, що набуло законної сили 09 липня 2021 року.

Під час шлюбу сторонами придбано відповідно до договорів купівлі-продажу квартири:

-від 20.10.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрованого у реєстрі за № 3835, кімнату АДРЕСА_2 ;

-від 21.08.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Другої херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., зареєстрованого у реєстрі за № 2-2299, квартиру АДРЕСА_1 .

За висновком оціночно-будівельної експертизи № 37 від 10.06.2021 р. (експерт Фесун Л.А. ) поділ в натурі квартири АДРЕСА_1 неможливий. Ринкова вартість квартири на червень 2021 р.- 836 276,00 грн. Ринкова вартість кімнати АДРЕСА_2 - 248 200,00 грн.

Таким чином, предметом позову є придбана під час шлюбу сторін нерухомість. В порядку поділу майна позивачка просить відповідачу залишити кімнату в гуртожитку, а їй квартиру, при цьому додатково на обґрунтування вимог посилалася на припинення права власності відповідача на частку відповідача в квартирі на ст. 365 ЦК України.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 365 ЦК України припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї норми випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16січня 2012 року (справа № 6-81цс11) і постанові від 15 травня 2013 року (справа № 6-37цс13), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Питання щодо істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Натомість, припинення права на частку у спільному нерухомому майні завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, якщо розмір такої частки є значним.

В дані справі позивачка посилається на неподільність майна. В даному випадку за висновком експерта квартира є неподільною, але питання щодо поділу кімнати в гуртожитку предметом розгляду експерта не було. Відповідачем доказів з вказаного питання не надано.

Крім того, позивачка посилається на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим. На обґрунтування цього твердження позивачкою належних та допустимих доказів не надано. Посилання представника позивачки на встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу обставини щодо зловживання чоловіком шлюбними правами судом до уваги не приймаються, оскільки судом така обставина не встановлювалася, а лише описувалася обставини, за якими позивачка обґрунтовувала неможливість подальшого сімейного життя. Посилання на фізичне та психологічне насильство не підтверджено жодними доказами. Доводи щодо фактичного проживання сторін в квартирі при наявності спору в суді окремо не можуть бути підставою для припинення права власності.

Крім того, частки сторін у праві спільної власності на квартиру є рівними, тобто належна відповідачу ОСОБА_2 частка у спільному нерухомому майні не є незначною, до того ж останній виявив бажання користуватися квартирою та відмовився від отримання грошової компенсації замість своєї частки.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 у квартирі та необхідності поділу майна сторін.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована. У разі оспорювання одним із подружжя поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на нього.

В судовому засіданні не встановлено істотних обставин для збільшення частки будь-кого із сторін у спільному майні подружжя.

Суд приймає до уваги, що вартість квартири значно відрізняється від вартості кімнати в гуртожитку, при цьому проживання в гуртожитку має незручності - загальна з іншими особами користування кухнею та санвузлом. Тобто, визначення одному з подружжя без його згоди нерухомості з меншими умовами комфорту є несправедливим.

Позивачкою вимог щодо збільшення її частки в майні не заявлялося, а посилання на те, що їй необхідно приймати у себе своїх дорослих синів жодним чином не впливає на поділ майна подружжя та можливості збільшення її частки в майні.

Спірне майно знаходиться у багатоквартирному будинку та гуртожитку з чітко визначеною площею та кількістю приміщень, що входять до їх складу.

Сторонами не заявлено вимог про визначення порядку користування квартирою, клопотань про призначення судово-будівельної експертизи тощо.

Таким чином, враховуючи, що спірна нерухомість набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про поділ квартири та кімнати в гуртожитку між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожною зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частки квартири.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Питання щодо повернення суми, внесеної депозитний рахунок суду можливий після набрання цим рішенням законної сили.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційне задоволеним вимогам.

Повний текст складено 06.12.2021 року (відповідно до ч. 3 ст. 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 76, 81, 90, 235, 258, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації та фактично проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання спільною сумісною власністю майна, визнання та припинення права власності в порядку поділу майна подружжя задовольнити частково.

Провести поділ майна подружжя. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на 1/2 ідеальної частки :

- квартири

АДРЕСА_4 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в розмірі 1334,45 грн., витрати, пов`язані з залученням експерта 5259,25 грн., витрати на професійну правничу (правову) допомогу 13500,00 грн., а разом 20 093,70 грн. (двадцять тисяч дев`яносто три гривні сімдесят копійок).

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус