Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,з участю секретаря судового засідання Аксьонової О.А.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, -

Встановив:

В жовтні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1982 р.,вона є власником жилого будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному будинку у 2005 р.,проте фактично у будинку ніколи не мешкав,за комунальні послуги не сплачував,речі його у будинку відсутні.

Посилаючись на те,що формальна реєстрація проживання відповідача порушує права власника та змушує нести додаткові витрати на утримання житла,позбавляє можливості оформити субсидію,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.405 ч.2 ЦК України,визнати відповідача таким,що втратив право користування жилим будинком АДРЕСА_1 ,покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 29.10.2020 р.було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідач не подав відзиву на позову у встановлений судом строк-протягом 15 днів після отримання ухвали про відкриття провадження у справі( з 03.12.2020 р.).

Ухвалою суду від 11.01.2021 р.закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відзив на позов,поданий відповідачем через канцелярію суду 08.02.2021 р.,з долученими до нього доказами,судом до уваги не приймаються з підстав,передбачених ст.83 ч.3,8 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач у вступному слові на задоволенні позову наполягала та пояснила,що відповідач ОСОБА_2 є її онуком,якого на прохання своєї дочки (матері відповідача)вона як власник будинку АДРЕСА_1 у 2005 р.у цьому будинку прописала,проте останній за цією адресою ніколи не мешкав,зрідка її навідував,переважно просити грошей,речей відповідача у будинку немає,участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає. Відповідач має сім`ю,дітей,з якими весь цей час мешкав у іншому житловому приміщенні,спірного житла не потребує.Ще у 2010 р. вона прохала відповідача знятися з реєстраційного обліку,проте до цього часу він не припинив реєстрацію проживання добровільно,чим створює їй перешкоди як власнику оформити субсидію,вважає,що відповідач зберігає реєстрацію у будинку,яким ніколи не користувався,виключно з метою заволодіти частиною її власності.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Куцигін І.В.у вступному слові просив суд задовольнити позов його довірительки з огляду на те,що відповідач,який був зареєстрований у будинку позивачки з її згоди як член сім`ї власника,втратив право користування цим житлом,оскільки не проживав у ньому понад встановлені законом строки без поважних причин,має власне житло у АДРЕСА_2 ,в утриманні житла позивачки участі не брав,речей його у спірному будинку немає,а формальна реєстрація створює позивачці перешкоди у оформленні субсидії та вирішенні інших питань як власнику.

Відповідач ОСОБА_2 у вступному слові висловив заперечення проти позову та зазначив ,що з 2005 р.він за згодою позивачки як власника зареєстрований у спірному будинку,який вважає місцем свого мешкання,до 2015 р.він проживав у будинку постійно,а з 2015 р. виїздив у відрядження,періодично повертаючись у будинок за місцем реєстрації,де дотепер є його ліжко,стіл,стільці,деякий одяг.Влітку 2019 р.у цьому будинку під час канікул відпочивали його діти,він приймав участь в утриманні будинку,за який сплачувала кошти його мати,проте квитанцій він не має. Відповідач не зверталась до нього з приводу добровільного припинення реєстрації,про її наміри щодо цього він випадково дізнався у грудні 2020 р.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши учасників справи та допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1982 р.,посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотконтори та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1643, ОСОБА_1 на праві власності належить в цілому жилий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно реєстраційного посвідчення,право власності зареєстровано у Запорізькому бюро технічної інвентаризації 17.06.1982 р.за № 131р.№19307(а.с.10-12).

З наведеного суд встановив,що позивачка набула право власності на згадуваний вище будинок у встановлений законом спосіб,з правочину,та підтвердила ці обставини належними допустимими доказами,які нічим не спростовані.

В спірному будинку 09.02.2005 р.був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 ,що підтверджено інформацією департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та відомостями з домової книги домоволодіння(а.с.13-14,19) ,реєстрація відповідача була проведена як члена сім`ї власника ОСОБА_1 ,за її згодою,що сторони визнали під час розгляду справи.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ч.2 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В судовому засіданні, досліджуючи обставин користування спірним будинком ОСОБА_2 та перевіряючи причини непроживання в ньому понад встановлені ч.2 ст.405 ЦК України строки,суд встановив таке.

З акту № 89 від 20.10.2020 р.,складеного головою вуличного квартального комітету № 121 в присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,мешканців вул.Політаєва в м.Запоріжжі,встановлено,що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_1 ,1928 р.н.,зареєстрований,але не проживає її онук ОСОБА_2 ,1974 р.н.(а.с.5).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала,що з 2007 р.вона мешкає у буд. АДРЕСА_1 ,що межує з будинком позивачки,вони постійно спілкуються,свідок знайома з членами сім`ї ОСОБА_1 ,в тому числі знає онука ОСОБА_2 .Свідок стверджує,що ОСОБА_5 ніколи не жив та не живе з бабусею у буд. АДРЕСА_1 ,позивачка мешкає одна, ОСОБА_6 навідує бабусю дуже рідко,перебуває у неї протягом кількох годин. Допомогу позивачці у купівлі продуктів,ліків,зніманні показань лічильників для оплати комунальних послуг надають сусіди,подвір`я позивачка прибирає сама у межах своїх фізичних можливостей,зі слів позивачки свідку відомо,що онук ОСОБА_6 мешкає окремо,у нього є власна сім`я,діти.

Свідок ОСОБА_4 суду показала,що є сусідкою позивачки,вони мешкають на одній вулиці,щонайменше один раз на тиждень,а влітку частіше,вона навідує позивачку у буд. АДРЕСА_1 . Стверджує,що позивачка у згаданому вище будинку після смерті чоловіка мешкає одна,її навідують родичі,проте онук ОСОБА_7 приїздив до бабусі вкрай рідко,раз на рік,у період 2019-2020 р.,два роки точно,свідок його взагалі у будинку бабусі не бачила. Буваючи у будинку,зокрема востаннє влітку 2020 р.,свідок не побачила там речей,які б вказували ,що з бабусею мешкає її онук,із слів позивачки їй відомо,що через прописку відповідача, ОСОБА_1 не може оформити субсидію,їй вкрай важко самостійно сплачувати комунальні послуги.

З наведеного суд встановив,що відповідач ,хоча і зареєстрований у будинку позивачки як член її сім`ї,проте не проживає у будинку ані постійно,ані тимчасово,не приймає участі в оплаті комунальних послуг,речі його у будинку відсутні.

Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях як самої позивачки,так і показаннях допитаних свідків,які логічні,послідовні,узгоджуються між собою та не містять протиріч.

Та обставина,що відповідач не потребує саме спірного житла,яке не являється місцем його мешкання,підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2020 р.,згідно якої на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2007 р.,відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 ,що узгоджується з поясненнями позивачки та свідків про те,що відповідач має сім`ю та дітей,з якими мешкає окремо від позивачки,у іншому житлі.

Відповідач під час розгляду справи не довів,що протягом з 2005 р.і до часу звернення позивачки до суду з цим позовом між ними існувала конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом або йому чинилися перешкоди у користуванні ним,так само не підтвердив доказами наявності реального інтересу до цього житла,тривалості фактичного проживання у ньому тощо.

З наведеного суд дійшов висновку,що відповідач без поважних причин не користувався будинком позивачки понад строки,встановлені ч.2 ст.405 ЦК України,проте зберігає формальну реєстрацію,чим чинить позивачці як власнику перешкоди, які позивачка на законних підставах вимагає усунути з метою захисту свого порушеного права шляхом, який вважає прийнятним,а саме визнати відповідача таким,що втратив право користування її власністю.

Прийняття судом такого рішення не тільки захищає права позивачки як власника житла,але й не порушує інтереси відповідача,який має у власності інше житло,тобто рішення суду про задоволення позову збалансовує інтереси сторін без порушення їх прав.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,при задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивачки документально підтверджені витрати по оплаті судового збору у розмірі,який підтверджений наданою квитанцією на суму 840(вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

На підставі ст.150 ЖК України,ст.383,391,405 ч.2 ЦК України, ст.3,10,11,57,60,212 -215,218 ЦПК України,суд-

Ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратившим право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 ,на користь ОСОБА_1 ,РНОКПП НОМЕР_2 ,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 840(вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя Ю.А.Галущенко