КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2966/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Київ

Справа № 370/1226/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року, постановлену у складі судді Косенко А.В. за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню,

у справі за позовом ОСОБА_3 - фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каміла» та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним,

встановив:

15 липня 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Щелков П.С. звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за первісним позовом ОСОБА_3 - фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Каміла» та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог заявником зазначено, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року у справі № 370/1226/15-ц позовні вимоги фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів задоволено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

24 листопада 2017 року Апеляційним судом Київської області було ухвалено рішення, яким рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення грошових коштів та постановлено нове:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20000 грн. як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7980000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05 травня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 судові витрати по 1841,61 грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено.

У решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, Макарівським районним судом Київської області було видано три виконавчих листи:

- №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 7 980 000 грн.;

- № 370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 4 192 000 грн.;

- №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 370 189,39 грн.

14 березня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Наконечним І.М. було відкрито виконавче провадження № 55989291 за виконавчим листом №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 7 980 000 грн.

01 листопада 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Наконечним І.М. було відкрито виконавче провадження №57575997 за виконавчим листом № 370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 4 192 000 грн. Того ж дня, 01 листопада 2018 року, виконавче провадження №55989291 та виконавче провадження №57575997 було об`єднано у зведене виконавче провадження №57576813.

13 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Наконечним І.М. було відкрито виконавче провадження №59353196 за виконавчим листом № 370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 370 189,39 грн. Того ж дня, 13 червня 2019 року, виконавче провадження №59353196 було приєднано до зведеного виконавчого провадження №57576813.

Однак ОСОБА_2 та його представник вважають, що виконавчі листи №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 7 980 000 грн., № 370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 4 192 000 грн., №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 370 189,39 грн., видані Макарівським районним судом Київської області є такими, що не підлягають виконанню з огляду на наступне.

Підставою для ухвалення вище зазначених рішень судів першої та апеляційної інстанції було визначено наявність непогашеного боргу ОСОБА_2 за договором в розмірі 8 000 000 грн. перед ОСОБА_1 , який, в свою чергу, відступив своє право вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення 8 000 000 грн. ФОП ОСОБА_3 на підставі договору відступлення.

Проте ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 було відступлено ОСОБА_3 неіснуючий борг, виходячи з наступного.

Так, 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 свою частку у розмірі 50 %, що становить 8 000 000 грн., в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» шляхом укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі.

Однак цього ж дня, 17 грудня 2014 року, ОСОБА_1 склав письмову заяву, у якій просить у ОСОБА_2 зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним, тобто буквально - врахувати передану частку в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» у якості часткової виплати заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 .

Так, в заві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 зазначає, що має непогашену заборгованість перед ОСОБА_2 в розмірі 21435 721 грн. 92 коп. та те, що ОСОБА_2 має перед ОСОБА_1 заборгованість за договором в розмірі 8 000 000 грн., і просить ОСОБА_2 зарахувати однорідні зустрічні вимоги, внаслідок чого загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зменшується на 8 000 000,00 грн., а заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в розмірі 8 000 000 грн. за договором вважається погашеною.

При цьому, ОСОБА_1 в заяві вказує, що «З моменту підписання цієї заяви вважаю, що зобов`язання ОСОБА_2 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає».

Крім того, 17 грудня 2014 року ОСОБА_2 залік однорідних вимог прийнято, про що свідчить його підпис на заяві.

В подальшому, ОСОБА_1 відступлено неіснуючий борг своєму адвокату Денисенку Б.М., який звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за придбання частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» (справа № 370/1226/15).

Посилається, на положення статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У свою чергу, факт належності підписів на заяві саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підтверджується доводами, наведеними у висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 17.01.2018 № 34/37-38/18-23 та висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.05.2018 р. № 6144+6146/18-32. Таким чином, можливо стверджувати, що при складенні та підписанні заяви участь брали виключно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім того, свідками в межах кримінального провадження № 0000588 від 22.01.2018 року було надано пояснення щодо факту існування заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , що є підтвердженням доцільності складенні заяви та відповідності її обставинам, які виникли на момент укладення договору і така заява цілком логічно кореспондує характеру правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, на момент не те що подання позову до Макарівського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором, а на момент укладення договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором взагалі не існувало.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року заяву задоволено.

Визнано виконавчий лист від 01 березня 2018 року, виданий Макарівським районним судом у Київській області у справі № 370/1226/15-ц про стягнення з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь СПД- ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 7980 000 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Визнано виконавчий лист від 01 березня 2018 року, виданий Макарівським районним судом у Київській області у справі № 370/1226/15-ц про стягнення з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь СПД- ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 4192 000 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Визнано виконавчий лист від 01 березня 2018 року, виданий Макарівським районним судом у Київській області у справі № 370/1226/15-ц про стягнення з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь СПД- ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 370 189 грн. 39 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що його не було повідомлено та не залучено до розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції. Він не отримував заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Також не отримував ні апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 на оскаржувану ухвалу, ні повісток, ні інших процесуальних документів. З рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що суди збирали та досліджували докази і пояснення, що стосуються його прав, свобод інтересів та обов`язків, зокрема взятих з матеріалів кримінального провадження №0000588, що розслідується у м. Біла Церква, де він є стороною.

Суди у неконституційний спосіб позбавивши його права на доступ до суду, без його участі і на підставі лише формальних і бездоказових пояснень боржника ОСОБА_2 , встановили у поза процесуальний спосіб обставини, що він начебто викрав та приховав заяву від 17.12.2014 року про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог, а тому він повинен відшкодувати збитки стягувачу ФОП ОСОБА_3 . Тобто, суди прямо і відверто порушуючи презумпцію невинуватості в рамках цивільної справи №370/1226/15 перебрали на себе повноваження кримінального суду і звинуватили його у вчиненні неіснуючого злочину. Але не має жодних уточнень про те, коли і де саме начебто відбулося викрадення заяви від 17.12.2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог. Не зрозуміло, в кого саме її було викрадено і де переховано. В якості обґрунтування своїх висновків суд не послався ні на вирок суду, ні на жоден інший доказ, якій міг би підтвердити ці обставини.

Стверджує, що йому нічого не відомо про існування заяви від 17.12.2014 року про зарахування зустрічних вимог, він ніколи її бачив і не мав можливості надати пояснення суду з приводу цієї заяви. Через те, що його не було залучено до розгляду справи і не повідомлено про судові засідання, він, як сторона відповідача, був позбавлений можливості ознайомитися зі всіма документами, що подавалися до суду іншими учасниками, надати свої пояснення та заперечення, бути заслуханим безпосередньо судом, що є істотним порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що остаточним рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 р. у даній справі № 370/1226/15 задоволено позовні вимоги позивача. Рішення є чинним, обов`язковим до виконання, його зміст не змінювався. Водночас в порушення принципу правової визначеності, суд першої інстанції на стадії виконання рішення оскаржуваною ухвалою припинив виконання остаточного рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 року у даній справі. З огляду на те, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у даній справі №370/1226/15, оскільки унеможливлює примусове виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017р., що суперечить рішенню Європейського суд з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року.

Суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень здійснивши переоцінку встановлених фактичних обставин в остаточному рішенні Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 року для встановлення факту відсутності заборгованості у боржника вже після ухвалення судового рішення (яке набрало законної сили та підлягає виконанню) на підставі нових доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи по суті, що по своїй суті є ревізією рішення суду на предмет його законності.

Вказує, що між ним та ОСОБА_2 17.12.2014 року не було укладено жодних заяв про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог. Всі відомості викладені в цій заяві є неправдивими та не можуть бути підтверджені жодними доказами, а протилежного встановлено не було.

Крім того, він був позбавлений можливості надати пояснення, а судом не було враховано, що ОСОБА_2 ніколи не був стороною та не підписував кредитний договір №05-038/146 від 31.03.2008 року, що укладений ПАТ «Укрсоцбанк». Відтак ОСОБА_2 не міг сплачувати за ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення кредиту. Даний кредитний договір №05-038/146 від 31.03.2008р було укладено безпосередньо між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк». Кошти по кредиту виплачувалися і виплачені особисто ОСОБА_1 , а не іншою третьою особою. А отже, ніяких по суті зарахувань не могло відбутись, оскільки ОСОБА_1 не має перед ОСОБА_2 жодних зобов`язань. ОСОБА_1 не викрадав і не переховував ніяких заяв від 17.12.2014 року.

Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року № 333/6816/17 будь-які докази взяті з кримінального провадження не можуть бути предметом оцінки і доказування в рамках цивільної справи. При цьому ОСОБА_2 не надав суду протокол обшуку, чи інший документ, що підтверджує факт віднайдення заяви поліцією. А відтак нічим не підтверджуються висновки суду, а ОСОБА_2 не надав жодних переконливих доказів на підтвердження неможливості раніше подати спірну заяву на стадії розгляду справи по суті.

Стверджує, що суди на стадії визнання незаконним виконавчого документа не вправі були надавати оцінку заяві від 17.12.2014р. про зарахування однорідних зустрічних вимог, почеркознавчим експертизам та протоколам допиту свідків, оскільки ці документи є недопустимими доказами, так як взяті з матеріалів кримінального провадження. Крім того, в рамках цієї справи №370/1226/15 судами не призначалися жодні експертизи. Суд не врахував, що у нього не були відібрані експериментальні та умовно-вільні зразки підписів, що свідчить про порушення методики проведення експертизи. Протоколи допиту свідків є недопустимими доказами без допиту свідків у судовому засіданні, а також без не надання такими свідками доказів на підтвердження своїх свідчень. Суд не мав процесуальних прав надавати оцінку протоколам допиту свідків з кримінальної справи, оскільки такі свідки не були допитані в ході розгляду цієї справи №370/1226/15. Крім того, з протоколів допиту свідків вбачається, що юридично безпосередньо ОСОБА_1 сплачувалися кошти по кредитному договорі перед банком. А відтак відомості про сплату кредиту ОСОБА_2 за ОСОБА_1 не знаходять свого підтвердження. Отже, взяті з кримінальної справи заява від 17.12.14p, почеркознавчі експертизи, протоколи допиту свідків не можуть входити в предмет доказування у цивільній справі №370/1226/15.

Посилається на те, що укладаючи нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД Камілла від 17.12.2014р. №1491 сторони не погоджували окрему його умову про проведення розрахунку шляхом зарахування однорідних зустрічних грошових вимог, що свідчить про недійсність цієї заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги , ухвалу суду залишити без змін.

Посилається на те, що 07.10.2020 року постановою Київського апеляційного суду у справі №370/1226/15 було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 та залишено без змін ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30.07.2020 року у справі №370/1226/15. Київський апеляційний суд у своїй постанові встановив, що боргу у ОСОБА_2 перед ФОП ОСОБА_3 на стадії виконання не було і докази цього не спростовано апелянтом, а іншого способу у заявника ОСОБА_2 для захисту своїх прав на стадії виконання судового рішення не існує, то колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, є законною, обґрунтованою і підстав для її скасування колегія суддів не має.

Стверджує, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд даної справи та оскарження ухвали Макарівського районного суду Київської області від 30.07.2020 року, а отже доводи про те, що йому не було відомо про розгляд справи як в суді першої так і апеляційної інстанції свідчать про свідоме введення суду в оману, яке призвело до безпідставного поновлення строку на звернення з апеляційною скаргою.

Вказує, що як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є ані учасником виконавчого провадження (за виконавчими документами, які визнано такими, що не підлягають виконанню) ані його стороною, а отже суд взагалі не повинен був його викликати у судове засідання при розгляді заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню. З апеляційної скарги ОСОБА_1 , вбачається, що ним не обґрунтовано порушення будь-яких його прав та законних інтересів, а також не надано жодного доказу, який би підтверджував факт такого порушення. ОСОБА_1 не наводить жодного аргументу, яким чином, в разі відмови судом в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, вплине на права, інтереси, обов`язки та свободи ОСОБА_1 .

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, в тому числі, на ті обставини, що і ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі, які були досліджені Київським апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку у постанові суду апеляційної інстанції від 07.10.2020 року.

Зазначає, що оригінал заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог вдалося віднайти в матеріалах кримінального провадження № 0000588 від 22 січня 2018 року, за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Зі слів слідчого, оригінал заяви було знайдено та вилучено на території ТОВ «Плато Плюс». В даному кримінальному провадженні ОСОБА_2 визнано потерпілим. Заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог раніше не було можливості надати до суду при розгляді справи №370/1226/15, оскільки матеріали кримінального провадження, в яких в тому числі і знаходився оригінал заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог, становили таємницю слідства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 також просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Пшенишний О.О. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Позивач ФОП ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги обґрунтованими та просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 - адвокати Щелков П.С., Серпутько Я.С. вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили закрити апеляційне провадження, оскільки оскаржуваною ухвалою суду права ОСОБА_1 не вирішуються та не зачіпаються його інтереси.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Грушко О.О. також заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 30 липня 2020 року - без змін.

Частинами 1, 3, 4 ст. 370 ЦПК України встановлено, що якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

В судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посилались на наявність підстав для закриття апеляційного провадження з огляду на те, що постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 та залишено без змін ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30.07.2020 року, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_1 містить такі самі доводи, як і апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 , і вказані доводи вже були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Проте такі посилання колегія суддів відхиляє, оскільки при порівнянні змісту апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 та апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що доводи ФОП ОСОБА_3 стосувались процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, а також вказівки на недостовірність доказу - заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог від 17.12.2014 року, оскільки суд не з`ясовував, чи відповідають дійсності обставини, викладені у заяві.

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_5 за його відсутності, без отримання від нього будь-яких пояснень, тоді як в оскаржуваній ухвалі зробив висновки щодо його прав та інтересів, вказавши про відсутність заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 ще на час укладення договору відступлення права вимоги між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 від 05.05.2015 року. Крім того, апеляційна скарга ОСОБА_1 містить твердження про те, що між ним та ОСОБА_2 17.12.2014 року не було укладено жодних заяв про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, що в свою чергу вказує на неможливість вважати зобов`язання припиненим на підставі ст. 601 ЦК України.

Також скаржник ОСОБА_1 вказував, що заява про зарахування зустрічних вимог є нікчемною, оскільки відповідно до ст. 602 ЦК не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності. Виходячи з відомостей в заяві, в період з 17.12.2011р. по 06.03.2013р. сума зарахування складає лише 2 566 536 грн. Інші періоди знаходяться поза строками позовної давності, а отже ніяк не могли бути предметом зустрічного зарахування, а судове рішення про стягнення коштів з ОСОБА_1 відсутнє, що свідчить про те, що сума зарахування є меншою, ніж вартість частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла». Відповідно сума боргу ОСОБА_1 у заяві від 17.12.2014 року є надуманою, розрахунки проведених сум, які підлягали зарахуванню, є також надуманими.

Задовольняючи заяву боржника ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, суд першої інстанції в ухвалі від 30 липня 2020 року виходив з того, що відповідно до заяви про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 письмово просить у ОСОБА_2 зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним, тобто буквально - врахувати передану частку в статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» у якості часткової виплати заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 .

Так, в заві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 зазначає, що має непогашену заборгованість перед ОСОБА_2 в розмірі 21 435 721 грн. 92 коп. (двадцять один мільйон чотириста тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 92 копійки) та те, що ОСОБА_2 має перед ОСОБА_1 заборгованість за Договором в розмірі 8 000 000 грн. і просить ОСОБА_2 зарахувати однорідні зустрічні вимоги внаслідок чого, загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зменшується зокрема на 8 000 000 грн. , а заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в розмірі 8 000 000 грн. за договором вважається погашеною.

При цьому, ОСОБА_1 в заяві вказує, що «З моменту підписання цієї заяви вважаю, що зобов`язання ОСОБА_2 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає».

Крім того, 17 грудня 2014 року ОСОБА_2 залік однорідних вимог прийнято, про що свідчить його підпис на заяві.

Висновками експерта за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово- почеркознавчої експертизи від 17.01.2018 № 34/37-38/18-23 та висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.05.2018 р. № 6144+6146/18-32, підтверджується належності підписів на заяві саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, на підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про визнання всіх виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до заяви ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року, на момент укладення договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05.05.2015 року та на момент подання позову до Макарівського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_2 , заборгованості взагалі не існувало.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки суд дійшов такого висновку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права.

Статтею 129-І Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визначити виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як зазначив Верховний Суд у постановах, прийнятих у справах даної категорії, зокрема, від 13 березня 2019 року у справі № 755/388/15-ц ; від 19 вересня 2018 року № 755/7805/13ц , наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18) Верховний Суд вказав, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2015 року позивач СПД ФО ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та просив стягнути громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20000 грн. як майнову поруку згідно п. 1.5 договору «Про відступлення права вимоги за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» солідарно з громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_2 за прострочення виконання майнового зобов`язання, що виникло з Договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г. О. реєстрованим за реєстром №1491.

Також просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн. внаслідок невиконання зобов`язання за договором та договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05.05.2015 року зареєстрований в реєстрі №330 ; заподіяні збитки від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за Договором.; а також 3 % процентів річних від простроченої суми, що становить 370 189, 39 грн. 39 коп. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором.

13 листопада 2015 року ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору від 05 травня 2015 року про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД Камілла» від 17.12.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при укладенні договору про відступлення права вимоги його сторони не дотримались вимог частин першої, третьої статті 203 ЦК України, оскільки на думку відповідача в даному випадку мало місце відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями, тобто фактично був укладений договір факторингу. Вважав, що за змістом вимог статті 1079 ЦК України та частини першої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» такі послуги можуть надаватися лише банківськими установами, або фізичними особами підприємцями, однак у випадках прямо зазначених у законодавстві. Просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «ТД Камілла» від 05 травня 2015 року, що укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ ТД «Камілла» від 17.12.14р. №1491.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року позов ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 :

- грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05 травня 2015 року;

- відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року;

- 3% процентів річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року,

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Каміла» - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним - відмовлено.

При задоволенні первісного позову суд першої інстанції зробив висновок, що відповідно до укладеного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» ОСОБА_1 відчужив, а відповідач у справі ОСОБА_2 набув права на 40% статутного капіталу та взявши на себе зобов`язання на протязі 60 календарних днів оплатити вартість цієї частки в сумі 8 000 000 грн. не виконав його, тому суд вважав, що вказані кошти в сумі 7 900 000 грн. за виключенням 20 000 грн. як порука ОСОБА_1 , повинні бути стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь позивача ФОП ОСОБА_3 , який набув таке право шляхом уступки права вимоги ОСОБА_1 на його користь.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, суд зробив висновок, що оспорюваний нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового за номером 330 не є по своїй суті договором факторингу. Також суд вказав, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що даним договором було порушено його права та інтереси.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , суд вказав, що відомостей про повернення ОСОБА_1 його частки, які підтверджені належними доказами, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 не надали. Посилання ОСОБА_4 на рішення Господарського суду м. Києва від 01 серпня 2016 року у справі № 910/10255/16 суд відхилив, у зв`язку із тим, що до розгляду господарської справи № 910/10255/16 не було залучено ні ОСОБА_1 , ні ФОП ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Тому обставини, встановлені в цій справі не можуть бути щодо визнання договору купівлі-продажу частки недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року в частині позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 . У задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

При скасуванні рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів і ухвалення у цій частині нового рішення, апеляційний суд зробив висновок, що у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у створенні господарського товариства це майно належить товариству на праві власності, а подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий із подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя. У зв`язку із чим суд апеляційної інстанції визнав передчасним висновок суду першої інстанції про стягнення грошей з ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 .

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою на рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті провадження за апеляційною скаргою. Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_2 пропущено строк на апеляційне оскарження, і причини його пропуску визнані судом неповажними.

28 листопада 2017 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_6 , звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року - залишено без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року, та рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року - залишено без змін.

Поновлено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Таким чином, судами при розгляді даної справи встановлено існування непогашеної заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договором відступлення права вимоги від 05 травня 2015 року .

25 жовтня 2019 року ОСОБА_4 звернулась з заявою до Київського апеляційного суду про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, посилаючись на те, що 17 грудня 2014 року, в день укладення договору про купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ ДТ «Каміла», ОСОБА_1 письмово просив у ОСОБА_2 зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним, тобто фактично врахувати передану частку в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Каміла» у якості часткової виплати заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 . Звертала увагу на те, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_2 залік однорідних вимог прийнято, про що свідчить його підпис на заяві.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_4 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року - залишено без змін.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 вказує, що між ним та ОСОБА_2 17.12.2014 року не було укладено жодних заяв про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог. Всі відомості викладені в цій заяві є неправдивими та не можуть бути підтверджені жодними доказами, а протилежного встановлено не було. Судом першої інстанції не було взято до уваги, що викладені обставини в оскаржуваній заяві від 17.12.2014 р. щодо: 1) начебто взяття ОСОБА_1 у ОСОБА_2 в борг грошових коштів за періоди та в розмірах вказаних в заяві; 2) начебто існування у ОСОБА_1 боргу перед ОСОБА_2 в розмірі 21 435 721 грн. 92 коп.; 3) начебто погашення ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 боргу по кредитному договору №05-038/146 від 31.03.2008 р. укладеного з ПАТ «Укрсоцбанк» - абсолютно є неправдивими, не відповідають дійсності та жодними доказами не підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви від 15 липня 2020 року про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, ОСОБА_2 додано копію заяви від імені ОСОБА_1 про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17.12.2014 року, адресовану ОСОБА_2 , з якої вбачається, що загальна сума його грошових зобов`язань за період з листопада 2008 року по квітень 2013 року, яку ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Укрсоцбанк» від його імені на погашення заборгованості за кредитним договором №05-038/146 від 31.03.2008 року дорівнює 21435 721 грн.92 коп., які він за домовленістю має повернути на першу вимогу ОСОБА_2 . При цьому, у ОСОБА_2 перед ним є непогашене грошове зобов`язання у розмірі 8000000 грн., що виникло на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014 року та строк виконання за вказаним договором настав. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 зарахувати зустрічні однорідні вимоги та зазначив, що з моменту підписання цієї заяви вважатиме, що зобов`язання ОСОБА_2 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не має; зобов`язання ОСОБА_1 таким, що припинено частково, заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становить 13435721,92 грн. Вказана заява від 17.12.2014 року також підписана ОСОБА_2 17.12.2014 року.

Разом з тим, матеріалів справи встановлено, що ні в зустрічному позові від 13 листопада 2015 року, ні у власноручно підписаних поясненнях від 18 жовтня 2016 року на апеляційну скаргу, ні в апеляційній скарзі на рішення суду від 05 вересня 2016 року, ні в касаційних скаргах на рішення судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не вказував про наявність такого факту як прийняття ним письмової заяви ОСОБА_1 від 17 грудня 2014 року, в якій ОСОБА_1 просив у ОСОБА_2 зарахувати зустрічні однорідні грошові вимоги, які вони мають один перед одним, та що заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в розмірі 8 000 000 грн. за договором вважається погашеною.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності в матеріалах справи доказів обставин наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 , що викладені в заяві від 17.12.2014 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, крім самої заяви про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17.12.2014 року, жодних належних та допустимих доказів наявності боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 на загальну суму 21 435 721 грн. 92 коп., ОСОБА_2 та його представниками до справи не надано.

Враховуючи вимоги ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судових рішень, які набули законної сили, приписи статті 434 ЦПК України щодо можливості визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з огляду на відсутність обов`язку боржника повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником або іншою особою, слід розуміти так, що обставини, які свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, виникли після ухвалення судового рішення.

Проте на будь-які обставини, які можуть бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та що виникли після ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_2 у своїй заяві не посилається.

Обставини щодо складання ОСОБА_1 заяви від 17.12.2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, про наявність яких заявляє ОСОБА_2 в заяві про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, не були повідомлені відповідачем ОСОБА_2 при розгляді справи № 370/1226/15-ц, не були предметом дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанції, а тому колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про те, що на момент подання позову ФОП ОСОБА_3 до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_2 заборгованості взагалі не існувало.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 ЦК України визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, у випадках: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі № 914/3217/16 наведено висновок про те, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Водночас, однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи невідповідність будь-якій із наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.

Таким чином, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.

У постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/13205/17 суд, аналізуючи норми права у подібних правовідносинах, зокрема положення статті 601 ЦК України, висловив правову позицію про те, що однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язання.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції послався на висновки експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 17.01.2018 № 34/37-38/18-23 та судово-почеркознавчої експертизи від 24.05.2018 р. № 6144+6146/18-32, проведених у рамках кримінального провадження, якими підтверджується належність підписів на заяві саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зазначені висновки експертів суд першої інстанції вважав належними доказами достовірності заяви ОСОБА_1 від 17.12.2014 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позову ФОП ОСОБА_3 та заявляючи зустрічний позов про визнання недійсним договору про уступку права вимоги, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як первісним кредитором за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 17.12.2014 року, ОСОБА_2 не посилався на відсутність боргу на підставі зарахування зустрічних грошових вимог за заявою ОСОБА_1 , складеною 17.12.2014 року, зазначені обставини не були предметом розгляду судами під час ухвалення рішень у даній справі.

Після повідомлення ОСОБА_2 про таку заяву та надання її копії до суду наявним є спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо самого факту складання заяви, змісту, характеру, умови виконання та розміру зобов`язання, про які йдеться у заяві від 17.12.2014 року щодо погашення ОСОБА_2 зобов`язань замість ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», а тому, враховуючи наявність спору, відсутні підстави вважати, що відповідно до вимог ст. 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних грошових вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору відступлення між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05.05.2015 року та на момент подання позову до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_2 заборгованості взагалі не існувало.

Здійснюючи оцінку достовірності заяви від 17.12.2014 року про зарахування зустрічних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі здійснив переоцінку фактично встановлених судами обставин у рішенні, що набуло законної сили та підлягає виконанню, встановив нові обставини, які не були предметом дослідження при розгляді справи по суті, що суперечить положенням ст. 434 ЦПК України щодо підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Боржником ОСОБА_2 не надано доказів, що відповідно до ст. 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, тому висновки суду першої інстанції про відсутність матеріального обов`язку боржника ОСОБА_2 виконувати рішення Апеляційного суду Київської області від 24.11.2017 року, а відтак і про наявність підстав для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, - є безпідставними.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на висновки судово-почеркознавчих експертиз, проведених у кримінальному провадженні, як на належний доказ достовірності існування правочину щодо зарахування зустрічних однорідних грошових вимог.

Заперечення представників відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про те, що оскаржуваною ухвалою суду від 30.07.2020 року права ОСОБА_1 не порушуються, адже він не є стороною виконавчого провадження, та заявлене з цих підстав клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки оскаржувана ухвала прийнята у справі, в якій ОСОБА_1 є відповідачем як за основним, так і за зустрічними позовами. При цьому оскаржувана ухвала містить висновки, які суперечать висновкам, викладеним у рішенні суду, яке набуло законної сили та підлягає виконанню, а також вказані висновки стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , зокрема в ухвалі зазначено, що на момент укладення договору відступлення права вимоги між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 05.05.2015 року не існувало.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30.07.2020 року неможливо визнати законною та обґрунтованою, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про залишення без задоволення заяви ОСОБА_2 про визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих листів, виданих 01 березня 2018 року Макарівським районним судом Київської області, у справі №370/1226/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 коштів у сумах 7 980 000 грн., 4 192 000 грн., 370 189 грн. 39 коп.

При цьому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, враховуючи, що процесуальні підстави для передачі справи для продовження розгляду до суду першої інстанції - відсутні.

В порядку, передбаченому ч. 3 ст. 370 ЦПК України, підлягає скасуванню також постанова Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, якою апеляційні скарги суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року про задоволення заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, - скасувати.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, якою апеляційні скарги суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року - без змін, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 370 ЦПК України, - скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Заяву ОСОБА_2 про визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих листів, виданих 01 березня 2018 року Макарівським районним судом Київської області, у справі №370/1226/15-ц про стягнення з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 коштів у сумах 7 980 000 грн., 4 192 000 грн., 370 189 грн. 39 коп. - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.