Справа № 234/8987/21
Провадження № 2/234/3382/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Бакуменко А.В., при секретарі судового засідання Кісточки І.В. розглянувши у порядку спрощеного провадження у залі суду міста Краматорська Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Краматорська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

Обставини справи:

Позивач звернулась до Краматорського міського суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Краматорська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що вона зареєстрована та постійно мешкає у кімнаті АДРЕСА_1 . У даній кімнаті гуртожитку, крім позивачки, зареєстровані її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Гуртожиток перебуває на балансі Краматорської міськради. У 2014 році ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виїхали з цієї кімнати на постійне проживання в іншу область, але з реєстрації не знялися. Точне місце їх проживання позивачці не відомо. В даний час позивачка змушена оплачувати вартість додаткових комунальних послуг, що зараховуються на зареєстрованих, але фактично не проживаючих в цієї кімнаті гуртожитку відповідачів. Крім того, вона не може оформити житлову субсидію. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляду справи у її відсутність. Заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява в якій вона просила розглянути справу у її відсутність, та не заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що дійсно в серпні 2014 року вона виїхала до м. Батайськ та в зазначеній позивачем квартирі не мешкає.

Відповідно до ч.3ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи від ного не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, заперечень або клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Згідно до ч.2ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до довідки виданої Приватним акціонерним товариством «Краматорський завод важкого верстатобудування» гуртожиток АДРЕСА_2 знаходився на балансі ВАТ «КЗВВ», та обслуговувався житлово-експлуатаційною конторою, яка знаходилася в складі ВАТ «КЗВВ». Підприємство на жилу площу видавалися ордеру на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету.

Актом приймання-передачі від 28.04.2011 року об`єкт був переданий в комунальну власність територіальної громади м. Краматорська.

Згідно до довідки №38017 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.08.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У відповідності до актів про не проживання, складених Об`єднанням співвласників житла та допоміжних приміщень « АРГО » у гуртожитку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , не проживають з лютого 2014 року і по теперішній час.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст.12 ЦПК України, та у відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Таким чином, з урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Як зазначалося вище, звертаючись до суду з цим позовом, як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що її діти ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 та вона, як члени сім`ї, отримали у користування житлову площу в кімнаті гуртожитку. Однак в 2014 року відповідачі покинули зазначену кімнату АДРЕСА_1 та виїхали за межі України.

Даний факт є підтверджується заявою відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якої відповідач зазначає про те, що в серпні 2014 року вона виїхала з України в м. Батайськ, де мешкає по теперішній час.

Позивачка наголошувала на тому, що вона зареєстрована у спірній кімнаті, сама проживала у спірному житлі, несла тягар його повного утримання, сплачувала комунальні послуги, а відповідач не проживав у спірному житлі більше 7 років, відповідачі витрати на утримання житла не несли, а тому є підстави вважати їх таким, що втратив право користування житлом.

Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідача у зіставленні з потребами захисту права власності.

Нагальність, невідкладність визнання відповідачів таким, що втратившим право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній кімнаті не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідачів таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.

Компенсації судового збору позивач не вимагає.

Керуючись ст. ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Краматорська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя Краматорського міського суду А. В. Бакуменко