22-ц/804/531/21
242/750/20

Головуючий у 1-й інстанції Хацько Н.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Хацько Н.О., повний текст рішення складено 01 грудня 2020 року,
у цивільній справі
про стягнення боргу,
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.
30.05.2013 між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 200000грн як безпроцентну поворотну позику, а відповідач зобов`язався повернути вищезазначені грошові кошти у строк до 30.11.2013. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки від 28.11.2013.
До теперішнього часу зобов`язання за договором позики відповідачем не виконано та суму боргу не повернуто.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку загальної позовної давності позивачка посилалася на вимушений виїзд її з міста Авдіївки за місцем реєстрації в 2015 році внаслідок руйнування її квартири до міста Миколаєва.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 (а.с. 42) вказує на одночасне підписання ним договору позики і договору іпотеки, що мали фіктивний характер, та заявляє про сплив строку позовної давності, що є підставою згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України для відмови у позові.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував доведені факти укладення договору позики, не оспореного у встановленому законом порядку, невиконання боржником взятих на себе грошових зобов`язань за цим договором. Разом з тим, суд відмовляючи в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, про що заявлено відповідачем, керувався положеннями ст.ст. 261, 257, 267 ЦК України та виходив з того, що вимушене переміщення позивача з місця проживання та пошкодження майна, не є безумовною і достатньою підставою для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки з моменту коли позивач дізнався про порушене право (визначений в договорі момент настання вимоги остаточного погашення боргу - 30.11.2013) до дати звернення до суду (20.02.2020) пройшло більше шести років. При цьому для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову, а така обізнаність і можливість, на думку суду, у позивача була.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (а.с. 95-98), посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована наступними обставинами.

Предметом позики були власні заощадження позивачки, договір позики було укладено саме з нею. Ближче до спливу встановленого для повернення боргу строку у листопаді 2013 року, виявилось, що відповідач неспроможний вчасно повернути гроші, тому було укладено договір іпотеки. Пізніше, з телефонних розмов відповідач пояснював, що знаходиться на неконтрольованій українською владою території, не має змогу звідти виїхати для вирішення цього спірного питання. Проте на зв`язок так і не вийшов.

Вимушені зміни в житті позивачки протягом останніх років, розмір отримуваної нею пенсії зашкодили своєчасному зверненню до суду. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропущенням строку позовної давності.

Посилається на висновки Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц щодо можливості застосування до виниклих правовідносин за ст. 625 ЦК України, оскільки порушення за прострочення грошового зобов`язання і невиплати заборгованості (як у даній справі, як вважає позивачка) є триваючим. Тому з боржника можливо стягнути інфляційні втрати і 3% річних за три роки, що передували даті звернення до суду з позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Язепова В.Я. (а.с. 128-129), не погоджуючись із доводами апеляційної скарги позивачки, вважаючи не поважними причинами пропуску строку позовної давності життєвими обставинами позивачки, посилається на усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка наголошує на законному праві порушника уникнути притягнення до майнової відповідальності через сплив строку позовної давності.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглянута у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 і його представника - адвоката Язепової В.Я. (а.с. 14-116, 121-123, 126), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, 30.05.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику позику, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим договором термін, розмір позики становить 200000грн, які позичальник отримав повністю до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором позичальник підтвердив факт одержання грошей, які за п.п. 3, 4 договору зобов`язався повернути повністю в строк до 30.11.2013 (а.с. 9).

В якості забезпечення зобов`язання за договором позики від 30.05.2013, між сторонами 28.11.2013 укладено договір іпотеки, згідно п. 2 якого предметом іпотеки є будівлі складу за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з п.п. 2.2. договору іпотеки за домовленістю сторін, на момент укладення договору предмет іпотеки оцінено у сумі 200000грн (а.с. 10).

Позичена відповідачем сума грошей за договором позики від 30.05.2013 не повернута позивачці.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно зі ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено факти: укладення між сторонами договору позики - відповідачем визнаний факт підписання ним цього договору (а.с. 42); договір позики не оспорений у встановленому законом порядку, не визнаний недійсним з мотивів удаваності або фіктивності, ознак його нечинності не встановлено судовим розглядом; передачі ОСОБА_1 у борг ОСОБА_2 суми боргу 200тис.грн і не повернення цієї суми в позасудовому порядку.

Доказів узгодження між сторонами подовження строку кінцевого терміну виконання грошових зобов`язань, що було встановлено в договорі до 30.11.2013, судовим розглядом не здобуто і таких даних не представлено до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У виниклих по даній справі відносинах перебіг позовної давності, як правильно визначився суд першої інстанції, починається з моментом виникнення у ОСОБА_1 права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Такою датою є обумовлена сторонами в договорі позики дата повернення відповідачем позиченої грошової суми 200тис.грн - 30.11.2013.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування до виниклих спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи, то ним можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Суд проаналізував наведені позивачкою причини, за яких вона звернулась до суду із позовом до боржника ОСОБА_2 лише у лютому 2020 року.

Так, вимушене переміщення позивача з місця проживання і перебування її на обліку з 20.04.2015 у статусі внутрішньо переміщеної особи (а.с. 14), а також часткове пошкодження її квартири в м. Авдіївка внаслідок артобстрілу 13.03.2017 (а.с. 15, 16), тобто за часом вже після спливу трирічного строку позовної давності у даних правовідносинах (обчислюється з 30.11.2013 по 30.11.2016), суд першої інстанції не взяв до уваги як безумовні і достатні підстави для визнання причин пропуску позовної давності поважними. Наведені позивачкою причини, як погоджується апеляційний суд, не є тими непереборними і невідворотними подіями, що об`єктивно перешкодили її зверненню до суду із позовом впродовж трьох років з моменту настання строку вимоги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, доводам сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про сплив строку звернення позивачки до суду із позовом про стягнення наданого в позику боргу, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування при вирішенні даної справи правових висновків Великої Плати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц, що містяться в постанові від 8 листопада 2019 року, на яку спирається позивачка, не підлягають задоволенню, зважаючи на відмінність обставин цієї справи від конкретних обставин у справі за позовом ОСОБА_1 .

Так, у справі № 127/15672/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що інфляційні втрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягали стягненню з позичальника і поручителів на користь кредитора, зважаючи на ухвалене у 2009 році позитивне судове рішення про стягнення кредитної заборгованості, що примусово виконувалося органами державної виконавчої служби, а відтак, правовідносини за ст. 625 ЦК України дійсно були триваючими. Як визначився Верховний Суд: правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Верховний Суд наголосив, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення - з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Тобто, ключовим моментом у справі № 127/15672/16-ц є ухвалення рішення про стягнення боргу у 2009 році.

Натомість у даній справі № 242/750/20 за позовом ОСОБА_1 з моменту закінчення обумовленого сторонами в договорі строку виконання зобов`язання (30.11.2013) і до моменту пред`явлення нею позову у лютому 2020 року вже сплив двічі загальний трирічний строк позовної давності, регламентований ст. 257 ЦК України. З урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності і відсутності у позивачки поважних причин на поновлення цього строку судом першої інстанції обґрунтовано будо відмовлено у стягненні заборгованості за договором позики за основною вимогою. У зв`язку з цим подальші правовідносини між сторонами не є триваючими, бо взагалі відсутній об`єкт для нарахування інфляційних втрат і 3 % річних, про які заявлено у позові ОСОБА_1 . Щодо таких відносин в конкретних обставинах не підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

Т.Б.Ткаченко