Справа № 465/4571/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2466/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2016 року між ним та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., та витяги про реєстрацію права власності за кожним із відповідачів на 1/2 частину квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_1 , який був товаришем його сина, та відповідач ОСОБА_2 , яка представилась племінницею його дружини, разом із приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом його здоров`я, який погіршився (різко впав зір) після смерті сина та дружини, і фактично шахрайським способом, переконуючи своєю турботою, заволоділи його квартирою, яку він не мав наміру продавати.

Позивач визнає, що він дійсно підписав якийсь документ у нотаріуса, як його переконали, це була довіреність, але особисто він цього документа не читав і його зміст нотаріус не роз`яснювала, жодних грошей за квартиру від відповідачів він не отримував, на даний час зареєстрований та проживає в цій квартирі, оплачує житлово-комунальні послуги і іншого житла немає.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права інаправити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю.

Зазначає, що як на підставу недійсності оспорюваного договору в позовній заяві посилався на те, що договір укладено під впливом обману, посилаючись на ст.230 ЦК України, натомість, суд самостійно змінив підстави і вимоги позову щодо недійсності договору і визначив їх такими, що вчинені під впливом помилки, застосувавши норму ст.229 ЦК України, а тому вважає, що суд не розглянув його позову.

Стверджує, що він не підписував оспорюваного договору, оскільки через наявне у нього захворювання (слабозорість) не міг так чітко і каліграфічно написати своє прізвище і по батькові, як це зроблено в оспорюваному договорі.

Крім того, наголошує, що підтвердженням несплати відповідачами вартості квартири, є несплата відповідачами до державного бюджету збору за операції з придбання нерухомого майна.

На переконання апелянта, суд не дав належної правової оцінки доказам, які він подав на підтвердження своїх позовних вимог, безпідставно не врахував показання свідків, які підтвердили, що на час укладення оспорюваного договору він знаходився у депресивному стані і що договір оформляла особа на ім`я - ОСОБА_4 , в присутності якого він підписав оспорюваний договір, а нотаріус Загвойська Н.І. в цей час перебувала у своєму кабінеті і наслідків укладення оспорюваного правочину йому не роз`яснила.

Вказує, що наказом управління юстиції від 12.01.2017 року №4/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Загвойської Н.І. припинено, а сама нотаріус померла.

Зазначає, що з приводу шахрайських дій відповідачів та нотаріуса він звертався у правоохоронні органи.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Зазначає, що доводи позивача про не підписання ним договору купівлі-продажу квартири є голослівними, оскільки у суді першої інстанції він клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи не заявляв, а на спростування доводів позивача щодо несплати збору за придбання квартири послався на квитанції, копії яких долучив до відзиву.

Після оголошеної в судовому засіданні апеляційного суду перерви, 18.11.2020 року позивач не з`явився, через свого представника ОСОБА_5 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином та погіршенням стану його здоров`я (а.с.93 т.2), яке суд задовольнив, оголосивши перерву в судовому засіданні до 23.12.2020 року, в яке позивач не з`явився, але подав заяву про відвід судді Бойко С.М. (а.с.101-102 т.2), у задоволенні якого ухвалою колегії суддів від 23.12.2020 року було відмовлено, а розгляд справи призначено на 27.01.2021 року, в яке позивач, будучи належним чином повідомленим в особі свого представника - адвоката Мацієвської А.І. (а.с.110 т.2), повторно не з`явився і про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності, беручи до увагу й ту обставину, що позивач та його представники дали свої пояснення в апеляційному суді.

Заслухавши пояснення відповідачів в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.07.2016 року між позивачем ОСОБА_3 (продавцем) та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (покупцями) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. та зареєстрований у реєстрі за №625 (а.с.6,84 т.1).

У пункті 3 договору зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 198600 грн., які покупці передали готівкою продавцю під час нотаріального оформлення договору, і підписи на цьому договорі свідчать про повний розрахунок між сторонами та відсутність фінансових, матеріальних та моральних претензій продавця до покупців.

У пункті 8 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.20 названої вище постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи те, що оспорюваним є договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, тому немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідачів, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак.

У зв`язку з цим, доводи позивача про те, що суд самостійно змінив правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним із статті 230 на статтю 229 ЦК України, не впливають на правильність висновків суду по суті вирішення спору - про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, окрім того, в позовній заяві позивач сам зазначав, що думав, що документ, який він підписує, є довіреністю, а та обставина, що позивач самостійно не прочитав змісту документу, який підписав, свідчить не про вчинення правочину під впливом обману чи помилки, а про власне недбальство позивача, що в силу наведених вище роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, не може бути підставою для визнання укладеного ним правочину недійсним.

Апеляційним судом не враховуються доводи позивача про те, що він не підписував договору купівлі-продажу квартири, оскільки цією підставою позивач не обгрунтовував недійсність оспорюваного ним договору.

Не мають правового значення для вирішення спору по суті й доводи позивача про не врахування судом факту погіршення стану його здоров`я у зв`язку із смертю дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки оспорюваний правочин було вчинено влітку 2016 року, а трагічні для позивача події мали місце восени 2015 року, окрім того, саме по собі погіршення стану здоров`я позивача не свідчить про наявність в діях відповідачів необхідних і передбачених законом ознак для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Не має правового значення для правильного вирішення спору й та обставина, що позивач зареєстрований та проживає у спірній квартирі, оскільки власник має право розпоряджатись належним йому майном, зокрема, для проживання у ньому інших осіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, -про безпідставність заявленого позову, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.