ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 січня 2020 року

м. Харків

справа № 646/1519/20

провадження № 22-ц/818/609/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Грищенко І.О., у залі суду у м. Харків,

встановив :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 145953,52 грн., середнього заробітку та моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що наказом відповідача від 23.06.2015 №116 він був прийнятий на роботу із 40 годинною тривалістю робочого часу та п`ятиденним робочим тижнем. Наказом від 28.12.2015 №248 переведений на іншу посаду та продовжив роботу із тією ж тривалістю робочого часу та тією ж кількістю робочих днів протягом тижня. Протягом строку дії трудового договору неодноразово перебував у відрядження, як в межах України, так і за її межами. Має заохочення та подяки, зокрема, нагороджений грамотами Виконавчого комітету Харківської міської ради, та Харківської обласної ради «За зразкове виконання трудових обов`язків та високі досягнення», «За сумлінну працю, високий професіоналізм», « За високі показники у своїй діяльності », почесною відзнакою ДК «Укроборонпром», відзнакою Міністерства оборони України - нагрудним знаком «Знак пошани». Наказом від 02.09.2019 №65 він звільнений за власним бажанням у зв`язку із істотним порушенням відповідачем законодавства про працю. Звертався до відповідача з заявою від 02.09.2019про проведення в день звільнення виплати всіх належних йому коштів. Але відповідач лише частково здійснив розрахунок, а саме 03.09.2019 - тобто із запізненням в 1 день після звільнення; 13.09.2019 - тобто із запізненням в 17 календарних днів після звільнення; 07.10.2019 - тобто із запізненням в 35 календарних днів після звільнення; 09.10.2019 - тобто із запізненням 37 календарних днів після звільнення. На теперішній час розрахунок в повному обсязі не проведений, не виплаченою залишається заробітна плата за роботу в святкові та неробочі дні. Оплата за роботу в вихідний день має бути здійснена в одинарному розмірі, а у відрядженнях, передбачених розпорядженням від 10.08.2015 №353, від 11.09.2015 №418 та від 13.10.2015 №467 - у подвійному розмірі. Сума заборгованості відповідача перед позивачем складає: 2753,84 х 49 = 134 938,16 грн., де 2 753,84 грн. - середньоденна заробітна плата згідно довідки від 03.09.2019 №17- 1637/1; 49 - кількість робочих днів, що співпали із святковими та неробочими днями згідно довідки від 20.06.2019 №1057/19, при цьому робота в вихідні дні 15.08.2015, 13.09.2015, 14.10.2015 та 17.10.2015 відповідно до розпоряджень від 10.08.2015 №353, від 11.09.2015 №418 та від 13.10.2015 №467 здійснюється у подвійному розмірі. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за оплату роботи у святкові, вихідні та неробочі дні складає: 4 x 2 753,84 + 134 938,16=145 953,52 грн., де 4 - кількість календарних днів, оплата за які проводиться у подвійному розмірі. Середньомісячний розмір заробітку складає 60 412,37 грн. Від неправомірних дій відповідача він зазнав моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, в зв`язку з невиплатою заборгованості по заробітній платі, він вимушений здійснювати пошук коштів для проживання себе та членів сім`ї, зокрема двох малолітніх дітей. Позивач принижений професійно та як людина, його престиж та ділова репутація, людська гідність зазнали істотних втрат, що призвело до душевних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через складність стосунків з оточуючими людьми.

22.04.2020 р. позивач звернувся з заявою про зменшення розміру позовних вимог, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 86432,40 грн., середній заробіток та моральну шкоду у сумі 1000 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що згідно наданих відповідачем копій наказів/розпоряджень прямо визначено, що оплата за роботу позивача в вихідний день має бути здійснена в одинарному розмірі, а у відрядженнях, передбачених розпорядженням від 10.08.2015 N2353, від 11.09.2015 №418 та від 13.10.2015 №467 - у подвійному розмірі. Знаходження позивача у відрядженнях та виконання ним дорученої роботи не оспорюється самим відповідачем та серед іншого підтверджується довідкою відповідача від 1057/19 від 20.06.2019, згідно якої по виробничій необхідності, згідно наказів/розпоряджень по підприємству позивач перебуваючи у відрядженнях працював у вихідні святкові та неробочі дні. Окрім того, довідкою відповідача від 02.09.2019 прямо засвідчений факт виконання позивачем в дні, що співпадали із вихідними, святковими та неробочими днями його посадових (функціональних) обов`язків, визначених його посадовою інструкцією та дорученнями, обумовленими метою відряджень. Тож самими наказами (розпорядженнями) на відрядження позивача прямо встановлений обов`язок відповідача здійснити розрахунок за таку роботу. Звертає увагу суду на те, що для з`ясування факту здійснення відповідачем розрахунку із позивачем по заробітній платі за роботу в вихідні, святкові та неробочі дні, суд першої інстанції мав витребувати відповідні докази у відповідача. Не дивлячись на те, що ухвалою суду першої інстанції від 19.03.2020 вказане вище клопотання задоволено (без зазначення про часткове задоволення), відповідна інформація про здійснення розрахунку у відповідача витребувана не була. Лише витребувана інформація про наявність заборгованості. У зв`язку з чим було повторно заявлено клопотання про витребування доказів, між тим ухвалою суду першої інстанції від 27.03.2020 було у задоволенні було відмовлено. Вказує, що відповідно позовної заяви, навіть частковий розрахунок із позивачем був проведений несвоєчасно, а саме: 03.09.2019 - тобто із запізненням в 1 день після звільнення; 13.09.2019 - тобто із запізненням в 17 календарних днів після звільнення; 07.10.2019 -тобто із запізненням в 35 календарних днів після звільнення; 09.10.2019 - тобто із запізненням 37 календарних днів після звільнення. Наголошує, що вказані обставини визнаються та не оспорюються відповідачем. Розрахунок в повному обсязі не проведений станом на сьогоднішній день. Не виплаченою залишається заробітна плата за роботу позивача в святкові та неробочі дні. Прострочення відповідачем виконання перед позивачем обов`язку, передбаченого ст. 116 КЗпП України, а саме розрахунку в день звільнення є самостійною підставою для стягнення компенсації у розмірі середнього заробітку за весь період прострочення відповідно до ст. 117 КЗпП України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 позивач перебував в трудових відносинах з ДП «Завод імені Малишева» з 23.06.2015 р., звільнився 02.09.2019 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» від 03.09.2019 р. № 17-1637/1 при звільненні позивачу нарахована сума заробітної плати за вересень 2019 р. - 445997,04 гривень, в т.ч.: компенсація за невикористану відпустку - 251001,78 гривень, вихідна допомога - 181237,11 гривень, оплата лікарняного за рахунок підприємства - 9827,25 гривень, оплата лікарняного за рахунок ФСС - 3930,90 гривень. (а.с. 22)

З довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 1057/19 від 20.06.2019 р. вбачається, що позивач перебував по виробничій необхідності згідно наказів/розпоряджень по підприємству у відрядженнях з 13.08.2015 по 15.08.2015, 13.09.2015 по 15.09.2015, 14.10.2015 по 17.10.2015, 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 30.01.2016, 03.05.2016 по 07.05.2016, 07.08.2016 по 22.08.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 18.06.2017 по 19.06.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019. У довідці зазначені вихідні, святкові, неробочі дні в період відрядження. (а.с. 30)

Згідно розпоряджень ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 353 від 10.08.2015 р., № 418 від 11.09.2015 р., № 467 від 13.10.2015 р., наказів позивача відряджено 13.08.2015 по 15.08.2015, 13.09.2015 по 15.09.2015, 14.10.2015 по 17.10.2015, оплата праці в вихідний день провести у подвійному розмірі. (а.с. 33-34)

Згідно наказів ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 1874 від 15.12.2015 р., № 1945 від 24.12.2015 р., № 2014 від 30.12.2015 р., № 1004 від 27.04.2016 р. № 2232 від 26.08.2016 р., та розпоряджень № 286-в від 19.06.2017, № 176-в, № 200-в від 26.04.2017 р., № 609-в від 21.12.2017 р., № 103-в від 16.03.2018 р., № 131-в від 06.04.2018 р., № 180-в від 10.05.2018 р., № 269-в від 04.07.2018 р., № 375-в від 29.08.2018 р., № 497-в від 13.11.2018 р., № 16-в від 17.01.2019 р., № 136-в від 10.04.2019 р., № 142-в від 19.04.2019 р., № 178-в від 20.05.2019 р., № 179-в від 20.05.2019 р. позивача відряджено 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 18.06.2017 по 19.06.2017, 03.05.2016 по 07.05.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019, оплата праці в вихідні та святкові дні здійснювати в одноразовому розмірі з наданням іншого дня відпочинку (а.с. 35-50).

Згідно довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» заробітна плата за роботу в дні, що співпали із вихідними, святковими та неробочими днями за весь період роботи буде виплачена під час проведення повного розрахунку відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. (а.с. 31).

Відповідно до довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 995/17р від 08.04.2020 р. заборгованість сум перед позивачем відсутня (а.с. 79).

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону про оплату праці).

Згідно зі статтею 34 Закону про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До його складу належить оплата праці за час перебування у відрядженні.

Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Статтею 72 КЗпП України передбачено, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 КЗпП України.

Згідно зі статтею 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі відрядникам - за подвійними відрядними розцінками. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав копії наказів та розпоряджень відповідача - ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відрядження, свій розрахунок заборгованості по заробітній платі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані копії наказів та розпоряджень відповідача - ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відрядження позивача не можуть бути враховані як доказ наявності заборгованості по заробітній платі, а також наданий позивачем розрахунок не підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що направлення позивача у відрядження оформлювались наказами, розпорядженнями, виданими відповідачем, в яких крім іншого, прямо зазначено про те, яким чином, у якому розмірі необхідно здійснити оплату праці позивачу у вихідні дні.

Представник відповідача вказував, що копії наказів та розпоряджень, які містяться в матеріалах справи надані позивачем у непосвідчених копіях, між тим, з пояснень представника відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що саме ці копії наказів та розпоряджень такого змісту були надані підприємством позивачу на його запит.

З довідки в.о. генерального директора Літмана О.М. від 02.09.2019 року вбачається, що заступником генерального директора з адміністративно-правових питань ОСОБА_1 за весь період роботи, під час відряджень в дні, що співпадали із вихідними, святковими та неробочими днями, переліченими в довідці від 20.06.2019 року № 1057/19, виконувались його посадові (функціональні) обов`язки, визначені його посадовою інструкцією та дорученнями, обумовленими метою відряджень. Враховуючи виконання заступником генерального директора з адміністративно-правових питань ОСОБА_1 його посадових (функціональних) обов`язків та доручень, вважати дні відряджень, що співпадали з вихідними, святковими та неробочими днями - робочими днями, тобто такими, в які ОСОБА_1 виконувались його трудові обов`язки. Заробітна плата за роботу в дні, що співпали із вихідними, святковими та неробочими днями за весь період роботи буде виплачена під час проведення повного розрахунку відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. (а.с. 31).

Представник відповідача вказує, що зазначена довідка не має вихідного номеру, в порядку визначеному на підприємстві не зареєстрована.

При цьому представник відповідача не заперечувала, що зазначена довідка підписана саме в.о. генерального директора Літман О.М .

Довідка від 02.09.2019 року не зареєстрована не з вини позивача, відомості, які в ній викладені не спростовані відповідачем, не суперечать змісту розпоряджень (а.с.33-50), довідка підписана уповноваженою посадовою особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що у зазначені у довідці від 20.06.2019 року вихідні дні позивач виконував його посадові обов`язки, а відповідач зобов`язався оплатити його роботу в ці дні в розмірі, визначеному у відповідних розпорядженнях та наказах.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що мало місце як залучення відповідачем позивача до виконання відповідних робіт у зазначені вихідні та святкові дні, так і виконання позивачем цих робіт у ці вихідні та святкові дні, заробітну плату за які відповідач не нарахував та не виплатив позивачу. Інші дні відпочинку позивачу не надавалися. При звільненні позивача відповідач не здійснив йому оплату вказаної роботи.

Тому колегія суддів вважає, права позивача на оплату праці порушені.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що мало місце залучення ОСОБА_1 з боку відповідача до виконання робіт у вихідні та святкові дні з 13.08.2015 по 15.08.2015, 13.09.2015 по 15.09.2015, 14.10.2015 по 17.10.2015, 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 30.01.2016, 03.05.2016 по 07.05.2016, 07.08.2016 по 22.08.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 18.06.2017 по 19.06.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019. та виконання позивачем робіт, відповідно до наказів ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 1874 від 15.12.2015 р., № 1945 від 24.12.2015 р., № 2014 від 30.12.2015 р., № 1004 від 27.04.2016 р. № 2232 від 26.08.2016 р., та розпоряджень № 286-в від 19.06.2017, № 176-в, № 200-в від 26.04.2017 р., № 609-в від 21.12.2017 р., № 103-в від 16.03.2018 р., № 131-в від 06.04.2018 р., № 180-в від 10.05.2018 р., № 269-в від 04.07.2018 р., № 375-в від 29.08.2018 р., № 497-в від 13.11.2018 р., № 16-в від 17.01.2019 р., № 136-в від 10.04.2019 р., № 142-в від 19.04.2019 р., № 178-в від 20.05.2019 р., № 179-в від 20.05.2019 р. позивача відряджено 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 18.06.2017 по 19.06.2017, 03.05.2016 по 07.05.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019.

Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Згідно до абз. З п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Відповідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період, (п. 8 Порядку).

Виходячи з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оплата за виконану ОСОБА_1 роботу у вихідні та святкові дні відповідачем здійснена не була, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 76 303, 98 грн. виходячи з розрахунку, який здійснено на підставі довідки № 1057 від 20.06.2019 року:

За роботу 15.08.2015 року - 826,08 грн. (413,04 + 413,04=826,08:2 х 1=413,04 х 2);

за роботу 13.09.2015 року - 826,08 грн. (413,04 + 413,04=826,08:2 х 1=413,04 х 2);

за роботу 14.10.2015 року,17.10.2015 року - 1757, 28 грн. (413,04+ 465, 60= 878,64:2 =439,32 х 2 = 878,64 х 2);

за роботу 19.12.2015 року - 471,24 грн. (476, 88 +465,60=942,48:2 = 471,24 х 1);

за роботу 26.12.2015 року , 27.12.2015 року - 978,32 грн. (501, 44 + 476,88 = 978,32:2 х 2);

за роботу 31.12.2015 року - 501,44 грн. (501, 44 +501,44=1002,88:2=501,44 х 1);

за роботу 30.01.2016 року - 501,44 грн. (501, 44 +501,44=1002,88:2=501,44 х 1);

за роботу 03.05.2016 року , 07.05.2016 року - 1002,88 грн. (501, 44 + 501,44 =1002,88:2 х 2);

за роботу 07.08.2016 року, 13.08.2016 року, 14.08.2016 року, 20.08.2016 року, 21.08.2016 року - 3136, 40 грн. (753,12 + 501,44 = 1254,56: 2 = 627,28 х 5);

за роботу 28.08.2016 року - 769,76 грн. (786,40 + 753,12 = 1539,52:2=769,76 х 1);

за роботу 09.04.2017 року - 786,40 грн. (786,40 + 786,40 = 1572,80:2=786,40 х 1);

за роботу 01.05.2017 року, 02.05.2017 року, 06.05.2017 року, 07.05.2017 року, 08.09.2017 року, 09.05.2017 року - 5446, 80 грн. (1029,20 + 786,40 = 1815,60:2=907,8 х 6);

за роботу 18.06.2017 року - 1040, 32 грн. (1051,44 + 1051, 44 = 2080,64:2=1040,32 х 1);

за роботу 02.01.2018 року - 1167,24 грн. (1283,04 + 1051,44 = 2334,48:2=1167,24 х 1);

за роботу 24.03.2018 року, 25.03.2018 року - 2680,08 грн. (1397,04 + 1283,04 = 2680,08:2=1340,04 х 2);

за роботу 09.04.2018 року, 14.04.2018 року, 15.04.2018 року - 4020, 12 грн. (1863,44 + 1397,04 = 3260,48:2=1340,04 х 3);

за роботу 19.05.2018 року - 2028,12 грн. (2192, 80 + 1863,44 = 4056,24:2=2028,12 х 1);

за роботу 07.07.2018 року, 08.07.2018 року - 4432,96 грн. (2240, 16 + 2192,80 = 4432,96:2=2216,48 х 2);

за роботу 02.09.2018 року, 08.09.2018 року, 09.09.2018 року - 7055,76 грн. (2643,68 + 2240,16 = 4703, 84:2=2351,92 х 3);

за роботу 25.11.2019 року, 01.12.2019 року - 5559,44 грн. (2915,76 + 2643,68 = 5559,44:2=2779,72 х 2);

за роботу 20.01.2019 року, 26.01.2019 року - 5946,72 грн. (3030,96 + 2915,76 = 5946,72:2=2973,36 х 2);

за роботу 14.04.2019 року - 3074,80 грн. (3118,64 + 3030,96 = 6149,60:2=3074,80 х 1);

за роботу 21.04.2019 року - 3164, 92 грн. (3211,20 + 3118,64 = 6329,84:2=3164,92 х 1);

за роботу 02.06.2019 року, 08.06.2019 року, 09.06.2019 року - 9633,60 грн. (3211,20 + 3211,20 = 6422,40:2=3211,20 х 3);

за роботу 15.06.2019 року, 16.06.2019 року, 17.06.2019 року - 9495,84 грн. (3119,36 + 3211,20 = 6330,56:2=3165,28 х 3);

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захистправа працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Оскільки, ОСОБА_1 було звільнено 02.09.2019 року, але розрахунок за роботу у вихідні дні з відрядженням проведений не був, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.09.2019 року по день постановлення судом рішення у справі становить 1016941, 56 грн.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд Україну у постанові від 26 червня 2019 року у справі за № 761/9584/15-ц.

Колегія суддів вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи, наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 76303,98 грн. за час затримки розрахунку за період з 02.09.2019 року по день постановлення судом рішення у справі. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було передбачити.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог стосовно моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем порушено його право на оплату праці, що позбавило його права власності на належні йому кошти, примусив здійснювати пошук коштів для його проживання та членів його сім`ї, зокрема двох малолітніх дітей.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи, що для відновлення свого порушеного права позивачу довелось докладати додаткових зусиль, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, позовні вимоги ОСОБА_1 частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті праці у неробочі та святкові дні у сумі 76 303, 98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 76 303, 98 грн., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., загалом 153 607, 96 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова