Справа № 530/162/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

06.12.2021 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Пилипенка Є.С., представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Постернака М.І. розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 про стягнення заборгованості за неоплачений товар, проданий за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит,-

В С Т А Н О В И В:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 про стягнення заборгованості за неоплачений товар, проданий за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит.

З позову вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 199 610 гривень, в рахунок погашення заборгованості за неоплачене м`ясо, продане за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит та стягнути судовий збір.

Ухвалою суду від 08.04.2021 року по вищезазначеному цивільному позові суддею Ситник О.В. призначено по справі підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Зіньківського районного суду Полтавської області від 20.04.2021 року № 18 проведено повторний автоматизований розподіл справи, дана справа передана на розгляд судді Дем`янченко С.М.

Ухвалою суду від 08.04.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за неоплачений товар, проданий за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.06.2021 року призначено по справі судовий розгляд .

Ухвалою судді Зіньківського районного суду Полтавської області Должко С.Р. від 15.09.2021 року призначено по справі судове засідання.

У судове засідання учасники справи: позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Постернак М.І. з`явилися, відповідач ОСОБА_2 не з`явилася.

Суд, зачитавши заяву позивача, заслухавши позивача, та його представника адвоката Постернака М.І. які підтримали позовні вимоги, відповідачку, яка просила відмовити по позовних вимогах, заслухавши пояснення свідків, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000229 по факту шахрайських дій вчинений ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за неоплачений товар, проданий за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зіньків Полтавської області ( а.с.4-5). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію Серії В03 № 022385 ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем ( а.с.7). Вид його діяльності: заготівля і роздрібна продажа м`яса та м`ясних продуктів ( в подальшому товар).

В 2013 році при продажі товару на ринку у селі Воскобійники Шишацького району Полтавської області позивач познайомився із покупцем ОСОБА_2 , остання розповіла ОСОБА_1 про себе і свою сім`ю та надала іншу інформацію про себе приватного характеру і таким чином ввійшла в довіру до позивача і його дружини ОСОБА_3 , з якою позивач продавав товар, та у наступні роки постійно купувала у ОСОБА_1 товар, як за готівку, так і в кредит із розстроченням платежу, але більшість товару купувала в кредит із розстроченням платежу.До початку 2017 року заборгованості за куплений товар у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не малося.09.03.2017 року ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 купувати у нього товар в кредит за таких умов: ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 товар в кредит без готівкової оплати, а ОСОБА_2 для забезпечення оплати товару передає ОСОБА_1 дві банківські картки банку "Райфайзен Банк Аваль" Master Card № НОМЕР_1 , яка зі слів відповідача належала її чоловікові ОСОБА_4 , і Visa НОМЕР_2 , яка зі слів відповідача належала її дочці, з яких продавець товару ОСОБА_1 мав би знімати кошти за проданий в кредит товар.При цьому ОСОБА_2 запевнила ОСОБА_1 , щоб він не хвилювався щодо оплати товару, купленого нею в кредит, так як кошти на цих банківських картках маються і в подальшому будуть поповнюватися, так як на одну із карток надходять і надходитимуть кошти із зарплати її чоловіка ОСОБА_4 , а на іншу банківську картку також поступлять кошти від продажі нею 3-х земельних паїв.Так як реалізація товару не мала особливого попиту, то позивач погодився на такі умови. В цей же день відповідач купила у позивача товар в кредит на суму 4000 гривень, але в подальшому його не оплатила.Зважаючи на дії і поведінку ОСОБА_2 , у позивача до 09.03.2017 року не виникало сумнівів про те, що ОСОБА_2 вводить його в оману і в подальшому безоплатно заволодіває переданим їй товаром. Як пізніше стало ОСОБА_1 зрозуміло, ОСОБА_2 понад чотири роки входила до нього з дружиною в довіру, приспала їхню пильність, щоб в кінцевому результаті заволодіти належним позивачеві товаром на суму 199 610 гривень.Починаючи із 09.03.2017 року ОСОБА_1 продавав ОСОБА_2 товар в кредит, а за проданий товар періодично знімав із картки Master Card № НОМЕР_1 кошти по мірі їх поповнення ОСОБА_2 , так як на картці на протязі всього часу продажу товару в кредит, не малося достатніх коштів для зняття за проданий товар. На картку Visa № НОМЕР_2 за весь період її знаходження у ОСОБА_1 кошти не надходили. Так, як станом на березень 2018 року малася заборгованість ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 за неоплачений товар на загальну суму 235 860 гривень, то ОСОБА_1 12.03.2018 року зустрівся із ОСОБА_2 по питанню розрахунків за проданий товар, і та визнала борг в сумі 235 860 гривень .

З копії письмової розписки від 12.03.2018 року, написаної власноручно ОСОБА_2 вбачається, що остання зобов`язується виплачувати борг ОСОБА_3 або її чоловіку ОСОБА_1 з травня 2018 року брала м`ясо, сало на харчування для сім`ї на суму 235860 грн. ( а.с.16).

23.07.2020 року банківська картка Master Card № НОМЕР_1 виявилася заблокованою. Після цього ОСОБА_1 зустрітися із ОСОБА_2 не вдавалося, так як остання ховалася від нього, як пізніше ОСОБА_1 стало відомо від слідчого Шишацького відділення поліції, вона переїхала на постійне місце проживання до іншого чоловіка у село Загрунівку Зіньківського району.Із середини весни 2018 року ОСОБА_1 продав у кредит ОСОБА_2 товару на суму 235 860 гривень, а зняв із картки Master Card № НОМЕР_1 , яку йому передала ОСОБА_2 36250 грн.Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 за неоплачений товар за період із 09.03.2017 року по 12.03.2018 року склала 199610 гривень.18.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції ГУНП України в Полтавській області із письмовою заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України (шахрайство у відношенні ОСОБА_1 по даному факту).По даному факту було відкрите кримінальне провадження, проведено досудове розслідування, але 12.11.2020 року воно було закрите за відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1КК України.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виконують з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

У ч. 525 ЦК України вказано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач вказану всю суму своєчасно не повернула позивачу, а тому у неї на час подачі позову до суду 02.02.2020 року виникла заборгованість у сумі 199610 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Договір позики є укладений з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, відповідно до вимог норм ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Проаналізувавши зміст договору позики від 12.03.2018 року поданого на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та виходячи з вищезазначених норм матеріального права суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики, який укладено у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України.

Крім того, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору складають умови /пункти/ взаємно визначені сторонами і погоджені ними, і умови, що є обов`язковими у відповідності до актів цивільного законодавства.

ОСОБА_2 до теперішнього часу не виконала зобов`язання, суму боргу у розмірі 199610 грн. позивачу ОСОБА_1 не повернула.

За нормою ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором.

Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовились.

Враховуючи викладене, а також наявність оригіналу договору позики у позивача свідчить про невиконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики та порушення ним вимог ст. 1049 ЦК України.

Судом достовірно встановлено, що 12.03.2018 року було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяла у борг м`ясо та сало на харчування в борг у ОСОБА_3 на суму 235860 грн, які зобов`язався повернути (а.с.16),з яких 36250 грн. ОСОБА_5 в рахунок боргу зняв з картки Master Card № НОМЕР_1 , яку йому передала ОСОБА_2 . Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено свідком ОСОБА_6 про те, що картка Visa НОМЕР_2 належала особисто їй, на яку з управління пенсійного фонду їй надходила пенсія, картка була прив`язана до її мобільного телефону, і вона свідома віддала її в користування ОСОБА_1 та через мобільний додаток контролювала надходження та зняття коштів за даною карткою. Крім цього ОСОБА_7 під час пояснень у суді вказала на те, що брала у позивача по 10 кг м`яса, а у протоколі її допиту, що мається у матеріалах кримінального провадження № 0000229 по факту вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 190 КК України ( яке було досліджене у судовому засіданні) ОСОБА_2 вказала, що брала м`ясо у ОСОБА_1 по 7-8 кг, тобто пояснення позивача самі по собі вступають у протиріччя.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що договір позики від 12.03.2018 року, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконала. Отже, суд приходить до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики, встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу в сумі 199610 грн підлягають задоволенню.

Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1996 грн. 10 коп. (а.с.1). Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 215, 203, 526, 527, 610, 625, 1046, 1047, 1048-1050 ЦК України, ст. 12,13, 81,137,141, 210, 247, 258-259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 про стягнення заборгованості за неоплачений товар, проданий за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер суду невідомий, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 - борг в сумі 199 610 (сто дев`яносто дев`ять тисяч шістсот десять) гривень, в рахунок погашення заборгованості за неоплачене м`ясо, продане за публічним договором купівлі-продажу товарів в кредит.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер суду невідомий, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 - 1996 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто шість ) грн 10 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко