Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс» в особі Філія «Південна» концерну «Військторгсервіс» про стягнення грошової суми,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому в обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на посаді помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», наказом начальника зазначеної філії від 29.10.2020 року № 296л його звільнено з займаної посади.

У своїй позовній заяві зазначає, що перебуваючи на посаді помічника начальника з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» виконуючи свої службові обов`язки для задоволення потреб службової необхідності він систематично направлявся у відрядження у різні міста України, станом на теперішній час філією «Південна» Концерну «Військоторгсервіс» йому не виплачено компенсацію витрат у зв`язку з відрядженням за період з червня по серпень 2020 року у сумі 9296,00 грн.

Будучи учасником бойових дій та маючи не використані додаткові дні відпустки за весь період роботи, позивач звертався до керівництва підприємства з проханням надати йому додаткову щорічну відпустку, однак керівництвом підприємства не надано можливості реалізації його права. При звільненні позивач листом звернувся до керівництва Філії «Південна» Концерну «Військоторгсервіс» з проханням надати йому грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, але на його звернення було повідомлено, про те, що не використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій при звільненні компенсації не підлягає. Просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій у сумі 7672,98 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що у період роботи на зазначеному підприємстві захворів у зв`язку з чим, був вимушений проходити лікування з 29.10.2020 р. по 02.11.2020 р., про що надав листок непрацездатності. На підставі зазначеного листка непрацездатності Філією «Південна» Концерну «Військторгсервіс» йому нарахована допомога по тимчасовій втраті працездатності у сумі 657,04 грн., з якою він не погоджується. Вказує, що відповідачем не виплачено 1535,24 грн., компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаного з нещасним випадком на виробництві строком до п`яти днів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач просить визнати протиправною бездіяльність Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» щодо не нарахування та виплати компенсації витрат у зв`язку з відрядженням, грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій з часу працевлаштування по час звільнення та компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаного з нещасним випадком на виробництві строком до п`яти днів та стягнути вищевказані грошові компенсації на його користь, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 12.04.2021р.було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше.

Клопотань від учасників справи не надходило.

Позивачем подано заяву про проведення засідання без його участі.

Відповідачем подано відзив, за змістом якого він заперечує проти позовних вимог, просить застосувати строки позовної давності, в частині, що стосується стягнення витрат у зв`язку з відрядженням та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що відповідно до наказу начальника філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» від 29.10.2020 р. № 296л звільнено ОСОБА_1 з займаної посади, у зв`язку з прогулом без поважних причин 30.09.2020 р. Оскільки на дату звільнення позивач перебував на лікарняному, дата звільнення була змінена та встановлена нова, 05.11.2020 року. У зв`язку з тим, що позивач не з`явився на роботі для отримання трудової книжки та не розписався в наказі про звільнення, наказ про звільнення направлено йому поштовим відправленням та відповідно до відмітки про отримання, копію наказу отримав 27.11.2020 року. Таким чином, вважає, що дата з якої позивач був обізнаний про порушення його права є дата отримання наказу про звільнення. В свою чергу з вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 19.03.2021 року, що свідчить про пропуск тримісячного строку на звернення до суду з вимогою про стягнення компенсації витрат у зв`язку з відрядженням. Відповідач у своєму відзиві вважає, що вимоги в частині стягнення компенсації витрат у зв`язку з відрядженням не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду з такими вимогами та просить в цій частині застосувати строки позовної давності.

Що стосується вимог в частині не виплати компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, відповідач вважає, що чинним законодавством не передбачена компенсація такої відпустки.

Щодо вимог позивача про стягнення недоплачених грошових коштів по тимчасовій непрацездатності, відповідач у своєму відзиві звертає увагу на те, що відповідно до листка непрацездатності встановлено, що лікарем зафіксовано неявку ОСОБА_1 з 02 по 04.11.2020 р. З`явився до лікаря 05.11.2020 р. та закрив лікарняний. Вказаний листок непрацездатності серія АДЧ № 698120 є таким, що неналежним чином оформлений. Враховуючи вищевикладене, відповідачем нараховані лікарняні за 4 дні, які були підтверджені. Оскільки, позивач не надав відповідачу довідку 5-ОК чи 7-ОК, відповідачем було нараховано виплати відповідно до відомого страхового стажу позивача.

Крім того, у своєму відзиві Концерн «Військторгсервіс», вважає, що оскільки вказані вимоги позивача є безпідставними, та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства, вимоги щодо виплати на правову допомогу у розмірі 5000 грн., не підлягають задоволенню.

Позивачем надано відповідь на відзив за змістом якої ним вказано, що про порушення своїх прав він дізнався 15.02.2021 року з листа Філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» від 12.02.2021 року № 80, яким йому повернули трудову книжку, у тому ж листі, зазначили, що дійсно йому не виплачено компенсацію у зв`язку з відрядженням, зобов`язались її виплатити. З того ж листа позивач дізнався про те, що відповідач заперечує щодо виплати йому компенсації не використаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. В додатку додано бухгалтерську довідку щодо розрахунку допомоги ОСОБА_1 по тимчасовій втраті працездатності, з якої останній дізнався про порушення свого права з виплати компенсації по тимчасовій втраті працездатності. Вважає, що строк звернення до суду визначений ст. 223 КЗпП України ним було дотримано.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці».

У відповідність до ч.1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу України про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Наказом 29.10.2020 року № 296л звільнено ОСОБА_1 , помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» за прогул без поважних причин, учинений 30.09.2020 (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Листом від 23.11.2020 року № 1207 на звернення від 09.11.2020 р. ОСОБА_1 філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» інформувала, про те, що наказ від 29.10.2020 р. № 296л надіслано йому засобами поштового зв`язку. Також даним листом позивача повідомлено, що не використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій компенсації при звільнені не підлягає. Додатково повідомлено, що відповідно до ст. 116 КЗпП України в день звільнення з ним був проведений повний розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Згідно листа від 03.12.2020 року № 1242 позивача повідомлено, що на усі його запитання були надані відповіді в листах від 23.11.2020 р. № 1207 та від 24.11.2020 р. № 1214, довідка про суми нарахованої та виплаченої йому заробітної плати та розрахунок лікарняного буде направлено пізніше, у зв`язку з хворобою бухгалтера. Та нагадано про необхідність отримання трудової книжки згідно п. 4.2 Інструкції № 58.

Разом з тим, ОСОБА_1 звернувся 21.01.2021 року до відповідача зі зверненням про те, що при звільненні з ним не здійснено розрахунок відповідно до трудового законодавства України, у зв`язку з чим, у філії перед позивачем наявна заборгованість.

На дане звернення позивача, філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» повідомила, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій компенсації при звільненні не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Як встановлено з матеріалів справи позивач має посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 видане 12.06.2007 року.

Згідно положень статті 16-2 ЗУ «Про відпустки», що узгоджується із положеннями статті 77-2 КЗпП України, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 ч. 1 статті 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, позивач як учасник бойових дій має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Водночас згідно ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, додаткова відпустка учасникам бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є пільгою, гарантованою державою, та, відповідно, не належить до категорії щорічних відпусток, визначених статтею 4 Закону України «Про відпустки» і надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Вона не переноситься (не подовжується) на дні тимчасової непрацездатності працівника чи святкові і неробочі дні, що припали на її період. Не використана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначаються за погодженням між працівником і роботодавцем.

Що узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 577/4703/17.

У зв`язку із вищезазначеним, така відпустка компенсації при звільненні не підлягає.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Що стосується компенсації витрат у зв`язку з відрядженням, то тим самим листом на звернення позивача 21.01.2021 р. було повідомлено, що за період з червня по серпень 2020 року компенсація витрат у зв`язку з відрядженням становить 9296,00 грн., ці кошти будуть виплачені у найближчий час, у зв`язку з скрутним фінансово - економічним становищем філії.

Водночас у своєму відзиві відповідач зазначає, що позивач повинен був звернутись з вимогою про стягнення компенсації витрат у зв`язку з відрядженням у тримісячний строк з дня коли дізнався про порушення свого права, відповідно до відмітки про отримання позивач отримав копію наказу про звільнення 27.11.2020 р. Таким чином, вважає, що позивач був обізнаний про порушення його права, з дати отримання наказу про звільнення.

Як зазначає відповідач, відповідно п. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики від 13.01.2004 р. № 5 не належать до фонду оплати праці, витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Виходячи з приписів ст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Згідно з пункту 1 розділу II Інструкції скерування працівника підприємства у відрядження у межах України здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджено працівника, строку й мети відрядження.

Згідно з пункту 15 розділу I Інструкції Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Судом встановлено, що листом від 12.02.2021 року Філією «Південна» Концерну «Військторгсервіс» позивачу надано перелік відряджень з м. Одеса:

-16.06.2020 до м. Миколаїв (наказ від 15.06.2020 № 54к);

- з 17.06.2020 по 18.06.2020 до м. Миколаїв (наказ від 17.06.2020 № 55к);

- з 15.07.2020 по 17.07.2020 до м. Миколаїв (наказ від 14.07.2020 № 60к);

- з 21.07.2020 по 22.07.2020 до м. Маріуполь (наказ від 20.07.2020 № 61к);

- з 04.08.2020 по 07.08.2020 до м. Миколаїв, м. Маріуполь, м. Мелітополь (наказ від 04.04.2020 № 63к);

- 26.08.2020 до м. Миколаїв (наказ від 25.08.2020 № 64к).

Даним листом відповідач не заперечує, щодо наявності суми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням за період з червня по серпень 2020 р. у розмірі 9296,00 грн. Разом з тим, відповідачем зазначається про застосування строку позовної давності саме у частині позову, що стосується витрат у зв`язку з відрядженням.

Згідно із ст. 233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 19.03.2021 року, тобто зі спливом більш ніж чотири місяці після звільнення з роботи, яке мало місце 29.10.2020 року. При цьому позивач про порушення свої прав щодо не виплати компенсації у зв`язку з відрядженням, компенсації не використаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, компенсації з виплати по тимчасовій втраті працездатності дізнався з листа відповідача від 12.02.2021 року №80.

Посилання відповідача про те, що ОСОБА_1 дізнався про своє порушене право в листопаді 2020 року свого підтвердження не знайшли, оскільки відсутні докази отримання позивачем листа 27.11.2020 року, в зв*язку із чим суд встановив, що підстави для застосування строків позовної давності, відсутні.

Суд дослідивши лист відповідача від 12.02.2021 року № 80/1 за змістом якого, встановлено, що філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» фактично визнає, наявність невиплаченої компенсації витрат у зв`язку з відрядженням у сумі 9296,00 та зобов`язується виплатити її у найближчий час, приходить до висновку щодо задоволення позову в частині стягнення компенсації витрат у зв`язку відрядженням.

Що стосується вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» щодо не нарахування та виплати компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві до п`яти днів, суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2,3 Порядку «Оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця», затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 26.06.2015 р. № 440 оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу).

Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи.

Згідно п. 26 Порядку «Обчислення середньої плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1266 якщо застрахована особа перебувала у трудових відносинах менше 12 календарних місяців за останнім основним місцем роботи, розрахунковий період визначається за фактично відпрацьовані календарні місяці (з першого до першого числа).

Відповідно до п. 27 зазначеного порядку, у разі коли застрахована особа перебувала у трудових відносинах менше ніж календарний місяць за останнім основним місцем роботи, розрахунковий період визначається за фактично відпрацьований час (календарні дні) перед настанням страхового випадку.

Згідно абз. 1 п. 2 Зазначеного Порядку сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Як вбачається з листа Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» від 12.02.2021 р. № 80/1 ОСОБА_1 повідомлено, що грошові кошти за підтверджені дні непрацездатності були виплачені, та надіслали трудову книжку, бухгалтерську довідку щодо інформації по допомозі по тимчасовій непрацездатності та копію акту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

Судом досліджено бухгалтерську довідку щодо розрахунку допомоги ОСОБА_1 по тимчасовій непрацездатності, відповідно до якої середній заробіток ОСОБА_1 з 1 по 1 число місяця становить:

Липень 2020 - 19931,40 (31 календарний день);

Серпень 2020 - 19921,58 (31 календарний день);

Вересень 2020 - 10569,68 (30 календарних днів);

Всього 50422,66 (92 календарних дні).

Середньоденна обмежена межа 164,26 грн.

Суд дослідивши листок непрацездатності серія АДЧ № 698120 виданий 29.10.2020 року, встановив, що у графі «звільнення від роботи» зазначено з 29.10.2020 року до 02.11.2020 року. На даному листку непрацездатності містяться відомості про те, що особа не з`явилась 02.11.2020 р., 03.11.2020 р., 04.11.2020 р. З`явився працездатним 05.11.2020 р.

Відповідно до листа Фонду соціального страхування управління виконавчої дирекції фонду у Запорізькій області від 20.11.2020 р. № 05-08 4269 в ході вивчення питання видачі та оформлення листка непрацездатності серії АДЧ № 698120 на ім`я ОСОБА_1 у комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико санітарної допомоги № 6» встановлено, що згідно даних первинної медичної та облікової документації ОСОБА_1 дійсно лікувався у сімейного лікаря. На прийомі 29.10.2020 р. виданий листок непрацездатності з терміном звільнення від роботи з 29.10.2020 р. по 02.11.2020 р. В призначений термін ОСОБА_1 на прийом до лікаря не з`явився, про що 02.11.2020 р. в медичній картці амбулаторного хворого зроблено відповідний запис про порушення режиму.

Згідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, або не з`являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі на лікарсько-консультативну комісію (ЛКК) чи медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Згідно ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи зобов`язані: надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону; своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг; знати та виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, а також додержуватися зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором, контрактом) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації, гіг-контрактом та внутрішніми документами резидента Дія Сіті; у разі настання нещасного випадку або професійного захворювання : лікуватися в лікувально-профілактичних закладах або в медичних працівників, з якими Фонд уклав угоди на медичне обслуговування; дотримуватися правил поведінки та режиму лікування, визначених лікарями, які його лікують; не ухилятися від професійної реабілітації та виконання вказівок, спрямованих на якнайшвидше повернення його до трудової діяльності; дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Застраховані особи, які протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців, мають право на матеріальне забезпечення відповідно до цього Закону в таких розмірах:

-допомога по тимчасовій непрацездатності - виходячи з нарахованої заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, але не більше за розмір допомоги, обчислений із мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку;

Відповідно до п. 6 розділу V Постанови правління пенсійного фонду України від 18.06.2014 р. № 10-1 «Про затвердження Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування» Інформація з Реєстру застрахованих осіб формується та надається за такими формами:

індивідуальні відомості про застраховану особу - згідно з додатками 3 - 5 до цього Положення;

дані про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) - згідно з додатком 6 до цього Положення;

дані про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) в межах максимальної величини, яка враховується для розрахунку всіх соціальних виплат, - згідно з додатком 7 до цього Положення;

витяг з Реєстру застрахованих осіб - згідно з додатком 8 до цього Положення;

дані про трудовий та страховий стаж - згідно з додатком 9 до цього Положення;

дані про особливі умови праці - згідно з додатком 10 до цього Положення;

довідка про розмір пенсії пенсіонера - згідно з додатками 11 (для паперової форми), 12 (для електронної форми) до цього Положення;

довідка для призначення субсидій - згідно з додатками 13 (для паперової форми), 14 (для електронної форми) до цього Положення.

У разі відсутності в Реєстрі застрахованих осіб інформації про застраховану особу за визначеними параметрами формується та надається довідка про відсутність індивідуальних відомостей про особу за формою згідно з додатком 15 до цього Положення.

Згідно дослідженої бухгалтерської довідки встановлено, що розрахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності був здійснений відповідно до листка непрацездатності АДЧ № 698120 від 29.10.2020 р. ОСОБА_1 був працівником філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» з 15.06.2020 р. (наказ № 153л від 15.06.2020 р.), відповідачу відомо про страховий стаж ОСОБА_1 менший шести місяців, інша інформація відсутня.

За думкою ОСОБА_1 відповідачем невірно розраховано допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Липень 2020 - 19931,40 (31 календарний день);

Серпень 2020 - 19921,58 (31 календарний день);

Вересень 2020 - 10569,68 (30 календарних днів);

Всього 50422,66 (92 календарних дні).

50422,66/92 дні = 548,07 грн. (середній денний заробіток за останні два місяці роботи, що передували звільненню) за один робочий день.

548,07 грн. * 4 дні відповідно до листка непрацездатності = 2192,28 грн.

2192,28 грн. 657,04 грн. = 1535,24 грн.

Вважає, що філією «Південна» Конерну «Військоторсервіс» не виплачена компенсація тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаного з нещасними випадком на виробництві строком до п`яти днів.

Разом з цим, під час розгляду справи суд встановив, що позивач не надав роботодавцю довідку 5-ОК чи 7-ОК, відповідачем було нараховано виплати відповідно до відомого страхового стажу позивача. Позивачем не спростований факт надання відповідачу інформації щодо страхового стажу для нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що такі доводи відповідача про те, щодо нарахування лікарняних за 4 дні, які були підтверджені, та не врахування 02.11.2020 року, є обґрунтованими оскільки у вказаний день ОСОБА_1 не з`явився до лікаря. Та приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог у частині визнання протиправною бездіяльність Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» щодо не нарахування та виплати компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві до п`яти днів.

Встановивши вказані обставини, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача компенсацію витрат у зв`язку з відрядженнями за період часу з червня по серпень 2020 року у суму 9296,00 гривень.

При вирішенні питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на професійну правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100; загальний розмір виплати не може перевищувати суми, розрахованої за відповідний час, виходячи із трикратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження обставин надання правової допомоги ОСОБА_1 при розгляді даної справи суду були надані укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Плужником М.В. договір про надання правової допомоги № 27/2-ш від 03.03.2021 р., акт прийому передачі виконаних робіт згідно договору № 27/2-ш від 03.03.2021 р., розрахунок витрат на правову допомогу, квитанцію № 1 про сплату послуг у наданні правової допомоги на загальну суму 5000,00 грн.,

Водночас, відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволені частково, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1500 грн.

На підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Виходячи з наведеного, керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про відпуски», ст. ст. 12,13,18,76-81, 89, 258,259,263-265,273,274,279,352-353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Військторсервіс» в особі філії «Південна» Концерну Військторгсервіс» (м. Одеса, пров. Штабний, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію витрат у зв`язку з відрядженнями за період часу з червня по серпень 2020 року у суму 9296,00 (дев`ять тисяч двісті дев`яносто шість) гривень.

Стягнути з Концерну «Військторсервіс» в особі філії «Південна» Концерну Військторгсервіс» (м. Одеса, пров. Штабний, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В іншій частині в задоволені позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Концерну «Військторсервіс» в особі філії «Південна» Концерну Військторгсервіс» (м. Одеса, пров. Штабний, 1) в дохід держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Галущенко Ю.А.