№566/93/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року смт. Млинів Рівненської області

Млинівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючої судді Бандури А.П.

при секретарі судового засідання: Братащук М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Млинів Рівненської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що в повному обсязі виконала зобов`язання за виконавчим документом виконавчим листом № 2-650 від 25 березня 2010 року Млинівського районного суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18099,50 грн. Виконавче провадження було закінчене за письмовою заявою стягувача.

В судове засідання заявниця ОСОБА_1 не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд її заяви про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у її відсутності. Заяву підтримує та просить її задоволити.

Представник АТ КБ "Приватбанк" та державний виколнавець Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів), будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява ОСОБА_1 про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV втратив чинність 05 січня 2017 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження», прийнятого 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції від 02 червня 2016 року № 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зважаючи на те, що виконавчий лист був виданий у 2010 році, виконавче провадження відкрито 07 травня 2010 році, тобто на час дії ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, а тому саме цей закон підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім цього, на час звернення державним виконавцем в суд з поданням та розгляду справи судом першої інстанції, ЦПК України також діяв в редакції закону від 18 березня 2004 року, яка з врахуванням відповідних змін була чинною до 15 грудня 2017 року.

Згідно ч.1 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець 11 листопада 2011 року в.о. начальника ДВС Млинівського РУЮ Марцев С.М. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 до виконання боржником зобов`язань за виконавчими документами.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2012 року задоволено подання в.о. начальника ДВС Млинівського РУЮ Марцев С.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_1 до виконання боржником зобов`язання по примусовому виконанню виконавчого листа №2-650 від 25 березня 2010 року Млинівського районного суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18099,50 грн.

(а.с.5)

Як вбачається з довідки Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів) від 05 листопада 2020 року № 16542 станом на 06 листопада 2020 року незавершених (невиконаних) виконавчих проваджень з виконання виконавчих документів боржником в яких є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконанні у відділі не перебуває.

(а.с.7)

Згідно листа Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів) від 24 грудня 2020 року № 18598 на виконанні у відділі перебував виконавчий лист Дніпровського районного суду міста Києва 755/23659/13-ц від 25 листопада 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Дельта Банк" заборгованість на загальну суму 3 121 гривень 79 копійок, третейський збір у розмірі 126 гривень 83 копійки та судовий збір у розмірі 229 гривень 40 копійок, зазначений виконавчий документ пред`являвся до відділу двічі: ВП41826398 відкрито 03 лютого 2014року, попередньо закінчено 16 листопада 2017 року, обмеження знято 06 листопада 2020 року після закінчення і фактичного виконання вимог виконавчого документа. В ході ВП 61138641 відкритого 03 лютого 2020 року, закінченого 16 жовтня 2020 року, виконавчі провадження завершені п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з повним фактичним виконанням, всі обмеження та арешти застосовані в ході виконання знято, в тому числі з застосуванням електронно-цифрового підпису та надсиланням шляхом електронного документообігу постанов для скасування арештів винесених в ході виконання з застосуванням такого підпису та направлених до виконання в електронному варіанті.

Крім того згідно даних спецрозділу реєстру АСВП (провадження відкриті та завершені в попередньо діючому до 2017 року Єдином реєстрі виконавчих проваджень) було відкрито 34 виконавчих проваджень , з них:

ВП19193801 відкрите 07 травня 2010 року на виконання виконавчого листа Млинівського районного суду Рівненської області від 25.03.2010 р. №2-650 про стягнення на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 18099,50 грн. боргу, закінчене 29 серпня 2012 року згідно п.1 ч.1 ст. 47 (за письмовою заявою стягувача) ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент вчинення дії. Зазначена підстава закінчення згідно Закону не передбачає зняття арештів та скасування заходів примусового виконання та, ймовірно, вони не були скасовані виконавцем, оскільки в витягу про хід провадження з реєстру спец розділу АСВП немає даних про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Стосовно ВП 37681911 відкритого 19 квітня 2013 року, закінченого 03 червня 2014 року на підставі п.8 ч.1 ст.49 (фактичне повне виконання), в ході виконання до боржника застосовувались заходи примусового виконання та встановлювались обмеження передбачені Законом, які були скасовані постановою про закінчення виконавчого провадження та надіслані виконавцем відповідним органам та сторонам провадження.

Згідно п. 9.9. Положення Строк зберігання завершених виконавчих проваджень.переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, відповідно паперові матеріали виконавчих проваджень 2011 - 2012 років у відділ відсутні.

(а.с.8)

Окрім того, витягом спецпідрозділу реєстру АСВП підтверджується, що виконавче провадження № 19193801, яке було відкрите 07 травня 2010 року, завершено. Виконавчий документ 29 серпня 2012 року був повернутий стягувачу без подальшого виконання, згідно письмової заяви стягувача від 28 серпня 2012 року.

(а.с.9-11)

У відповідності до п. ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції від 08 серпня 2012 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: є письмова заява стягувача;

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції від 08 серпня 2012 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Разом з цим, статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відтак, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, зокрема, задоволення подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України діє в редакції закону від 03 жовтня 2017 року, який закріпив право суду першої інстанції, за заявою боржника скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до частин 3, 5, 6, 7 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця .

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, звертаючись в суд з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник повинен довести факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу, у такій мірі, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення, якщо втрачається справедливий баланс приватних інтересів боржника на свободу пересування та публічний інтерес, пов`язаний із гарантіями права кожного на розгляд справи судом у розумний строк, до якого входить також строк виконання остаточного рішення суду, що є елементом права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи наведене, предметом доказування у даній справі є не факт ухилення від виконання зобов`язання, який вже мав відбутися на час постановлення ухвали (про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України), яку боржник просить скасувати, а факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу на стільки, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду як захід забезпечення виконання судового рішення, та зважаючи на те, що після повернення виконавчого документа стягувачу, останній не пред`явив виконавчий документ до виконання, на теперішній час примусове виконання судового рішення не здійснюється, доказів того, що боржник ухиляється від виконання рішення в матеріалах справи відсутні, тому з врахування дії вказаного обмеження протягом дев`яти років, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України на даний час.

З огляду на викладене, заява боржника ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України підлягає до задоволення.

На підставі наведеного,

керуючись ст.ст.247,441 ЦПК України,ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»,ст. 33 Конституції України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2012 року, відносно громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Копію ухвали для відома та виконання направити Адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, Україна).

Повний текст рішення складено 09 лютого 2021 року.

Ухвала може бути оскаржена до судової палати у цивільних справах Рівненського апеляційного суду через Млинівський районний суд Рівненської області, шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Млинівського райсуду А.П. Бандура