ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1788/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2021 р.

Петриківський райсуд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Іщенко І.М. при секретарі Клисак Н.Г., за участі представника позивачів ОСОБА_1 , розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третіх осіб : Петриківської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Лимар Єгора Володимировича, відділ з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Петриківської районної державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку майна

В С Т А Н О В И В

В жовтня 2019 року до суду звернувся представник позивачів адвокат Куценко В.А. із зазначеним позовом в якому вказав, що 25 липня 1962 року був укладений шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , в шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 .

На початку 1990 року ОСОБА_5 отримав земельну ділянку під забудову будинку по АДРЕСА_1 , збудував житловий будинок і набув права на нього права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, відкрилась спадщина на земельний пай та будинок розташований по АДРЕСА_1 , але позивачі дізнались що він на підставі договору дарування від 05 грудня 2001 від ОСОБА_5 року належить ОСОБА_4 .

На час укладення договору дарування ОСОБА_5 був одружений і будинок був спільною власністю його та дружини ОСОБА_3 і її письмова згода повинна була обов`язковою, вона такої згоди не надавала і вважає, що будинок є їх сумісною власністю, а договір дарування від 05 грудня 2001 року ОСОБА_4 є недійсним. Відомості про наявність вищевказаного договору дарування позивачам стали відомі в лютому 2019 році.

Представник позивачів ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування від 05.12.2001 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з подальшим внесенням змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

21 листопада 2019 року ухвалою суду було відкрито провадження по справі.

30.12.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 в якій вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог, пославшись на те, що з 19 січня 1979 року між ОСОБА_5 та позивачкою ОСОБА_3 буди припинені фактичні шлюбні відносини і вона з 1979 року часу проживала із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, ними збудовано в 1989 році було збудований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 і право власності оформлено за ОСОБА_5

05.12.2001 року він подарував їй вищевказаний будинок, порушені строки позовної давності звернення до суду, просить відмовити в позовних вимогах (а.с.44-45).

22 січня 2020 року по заяві представника позивачів ухвалою суду було продовжено підготовче засідання ( а.с.63).

26 лютого 2020 року до суду надійшло письмове пояснення від державного нотаріуса Петриківської нотаріальної контори Могильної Л.Г., в якій вказано, що 05.12.2001 року нею було посвідчений договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яким ОСОБА_5 подарував житловий будинок в АДРЕСА_1 за який належав йому на праві власності і земельну ділянку площею 0,693 га для обслуговування будинку. В паспорті ОСОБА_5 був відсутній штамп про його одруження, зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вони перебували у цивільному шлюбі, про що було зроблено відмітка на примірнику договору дарування, посвідчила договір дарування 05.12.2001 року відповідно чинного законодавства, просить відмовити в задоволенні позову (а.с.67-68).

27 лютого 2020 року від представника позивачів ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява до сторін про частково недійсним договору дарування від 05.12.2001 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та земельної ділянки розташованої по вказаній ділянці, судові витрати просить покласти на відповідачку.

Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, підтримує позовні вимоги в повному обсязі ( а.с.73)

Від позивачки ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, підтримує позовні вимоги в повному обсязі ( а.с.73)

Від третьої особи приватного нотаріуса Лимарь Є.В. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечує. ( а.с.36)

Від третьої особи : Відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Петриківської районної державної адміністрації надійшла заява розгляд справи у їх відсутність, проти позовних вимог не заперечують (а.с.97).

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Куценко В.А. підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в повному у обсязі, пославшись на викладені обставини в уточненій позовній заяві, пославшись що спірний житловий будинок був побудований в шлюбі із ОСОБА_5 , він є спільною сумісною власністю подружжя і тому позивачка має право на Ѕ частину його спадкового майна. Позивачка повинна була надати письмову згоду в 2001 році на договір дарування частини спірного будинку, яку вона не надавала, нотаріусом порушені вимоги законодавства щодо перевірки сімейного стану ОСОБА_5 при посвідченні договору дарування від 5.12. 2001 року.

Представник відповідачки адвокат Курилец Ю.М. в суді заперечував проти позовних вимог, пославшись на заперечення на позов, просив відмовити в позові в повному, так як ОСОБА_4 проживала разом із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах із 1979 року за адресою в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на праві власності, зареєстрована була по вказаній адресі із 1979 року по цей час.

В подальшому просив розглядати справу у його відсутність, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши представника позивачів ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог представнику позивачів в повному обсязі з наступних підстав.

В суді встановлені наступні факти та юридичні правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.11.2001 року ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва ( а.с.71) і не заперечувалось представниками сторін в суді.

Як вбачається із копії паспорту ОСОБА_5 із 16 листопада 1978 року був зареєстрований в АДРЕСА_1 ( а.с.132).

Відповідно виписки із домової книги по АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована по вказаній адресі із 18.08.1979 року по теперішній час і до цього часу там проживає( а.с. 1, 46).

5 грудня 2001 року між ОСОБА_5 який мешкає в с. Гречино Петриківського району та ОСОБА_4 яка теж мешкає в с. Гречане був укладений договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 , житловою площею 54,7 кв.м. і посвідчений державним нотаріусом Петриківського району ОСОБА_7 із її відміткою, що сторони подружжя ( а.с.127), в копії паспорту ОСОБА_5 відсутні відмітки сімейного стану ( а.с.132).

В підготовчому засіданні нотаріус Могільна Л.Г. ( Метлицька ) пояснювала, що при оформленні договору дарування 5.12.2001 року ОСОБА_5 пояснив їй, що він проживає із 1979 року в цивільному шлюбі із

ОСОБА_4 в його будинку в АДРЕСА_1 і бажає їй подарувати житловий будинок, який належить його на праві власності. Вона перевірили всі документи, його паспорт та право установчі документи і посвідчила договір дарування між ним та ОСОБА_4 .

Відповідно довідки із Іванівської сільради Петриківського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно проживає в с. Гречане Петриківського району, д. 53-а із 29.11.1979 року по теперішній час.

Як вбачається із вказаної довідки, в серпні 2015 року ОСОБА_4 зверталась до Петриківського РС ГУДМС України в Дніпропетровській області з м етою уточнення реєстрації місця проживання, так як в паспорті місце її реєстрації було зазначене АДРЕСА_1 , а в Дніпродзержинському БТІ за № 3/539 зареєстровано житловий будинок по АДРЕСА_1 який належить їй на праві власності, від чого в паспорті ОСОБА_4 був поставлений штамп реєстрації місця проживання з уточненою адресою АДРЕСА_1 ( а.с.123).

Відповідно із довідки БТІ від 23.09.2019 року житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05.12.2001 року за реєстрованим № 3450, посвідченого Петриківською нотаріальною конторою ( а.с.17)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с.16).

Відповідно інформації із державної нотаріальної контори спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 не заводилась і особи про прийняття чи відмову від спадщині не звертались ( а.с.49).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження, наданою представником позивачів, ОСОБА_5 знаходився в зареєстрованому шлюбі шлюб із ОСОБА_3 з 25 липня 1962 року ( а.с.14)

11 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Петриківського нотаріального округу Лимарь Є.І. було видано додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом дружині ОСОБА_3 яка проживає та мешкає в АДРЕСА_2 на підставі ст.1241 ЦК України ( право на обов`язкову частку у спадщині) відповідно якого відповідач отримала право на спадщину на ј частину земельної ділянки, площею 2,7100 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області і належала померлому ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ( а.с.85).

Державним нотаріусом Петриківського району Метлицкою Л.Г. при посвідченні договору дарування 05.12.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не було порушень законодавства, так як їй не було відомо про шлюб ОСОБА_5 із ОСОБА_3 , а відомо із довідок про реєстрацію що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають разом як подружжя у цивільному шлюбу по одній адресі АДРЕСА_1 із 1979 року по 28.01.2019 роки.

Вирішуючи питання щодо, чи належав житловий будинок який розташований в АДРЕСА_1 станом на 05.12.2001 року ОСОБА_5 на праві власності і чи є він сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , суд виходить з наступного :

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2641цс15 та Постановою Верховний Суд України від 24.01.2020 № 546/912/16-ц.

Представником позивачів ОСОБА_1 не доведено, що спірний житловий будинок був побудований спільною участю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , їхніми спільними коштами або працею в набутті майна, що позивачка ОСОБА_3 приймала участь в будівництві будинку або надавала особисті кошти або разом мешкала із сином на час будівництва цього будинку

у зв`язку із чим житловий будинок який розташований в АДРЕСА_1 який належав на праві власності ОСОБА_5 із 21.11.2001 року відповідно до свідоцтва не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 , а є особистою приватною власністю ОСОБА_5 так як цей будинок був збудований за особисті кошти власника, а тому розпоряджатись власник майна має на свій розсуд і тому договір дарування від 05.12.2001 року будинку ОСОБА_4 є правомірним і у суду відсутні підстави його скасовувати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд виходить з того, що позивачка ОСОБА_3 , будучи в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 не проживала фактично з чоловіком як одна сім`я із січня 1979 року до 28 січня 2019 року до дня його смерті, тобто на протязі 40 років подружжя не вело спільного господарства, не мало спільного бюджету, проживали окремо в різних місцях проживання, що підтверджується письмовим відзивом ОСОБА_4 , випискою із домової книги про реєстрацію та проживання ОСОБА_4 із 29.11.1979 року по цей час в спірному житловому будинку розташованого в с. Гречане Петриківському району, який спочатку належав ОСОБА_5 на праві власності.

Посилання представника позивачів ОСОБА_1 на те, що сам по собі факт реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 25 липня 1962 року є підставою для визнання спільної сумісної власності на все майно померлого ОСОБА_5 , суд до уваги не приймає , так як вищевказаний спірний житловий будинок будував і здавав в експлуатацію ОСОБА_5 за власні кошти і позивачі не мали відношення до його будівництва.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17 зазначено, що із змісту ст. 392 ЦК України, вбачається, що судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Статтею 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право власності повинно не лише бути законним та переслідувати за фактами та в принципі «законну мету» «відповідно до загальних інтересів», але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державою, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичної особи. Ця вимога виражена у понятті «справедливий баланс», який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. ( Справа « Антоненко та інші проти України». Рішення Європейського суду з прав людини від 20 лютого 2020 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи до уваги, що житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 не належало до спільності власності подружжя ОСОБА_8 , а належало на праві власності ОСОБА_5 із 21.11.2001 року, відповідач ОСОБА_4 набула на законних підставах право власності на житловий будинок відповідно до договору дарування від 05.12.2001 року укладеного із ОСОБА_5 , у суду відсутні підстави для визнання вказаного правочину недійсними та позбавлення відповідачки права власності на цей житловий будинок та земельну ділянку, на який розташований цей будинок, представником позивачів не доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в позовних вимогах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судові витрати пов`язані із розглядом справи покласти на позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , так як в їх позовних вимогах відмовлено .

На підставі викраденого і керуючись ст. ст. ст. 12, 76 - 81, 141 263-265 ЦПК України, ст. 204 , 321 ЦК України, ст.57 ч.1 п.3 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В

В позовних вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третіх осіб : Петриківської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Лимар Єгора Володимировича, відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Петриківської районної державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутніми при оголошенні рішення, можуть оскаржити рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. М. Іщенко