Дата документу 25.01.2021
Справа № 937/8152/19
Провадження № 2/937/136/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі: головуючого-судді Горбачової Ю.В.

з секретарем с/з - Мазуріною О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предметі спору: секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Лариса Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1 та її представника адвоката - Сполохова Є.О.,

відповідачки - ОСОБА_2 та її представника адвоката - Анашкіної С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним, в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 15.07.2019 року секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Ларисою Анатоліївною, за реєстраційним номером 42 та стягнути з відповідача на її користь пронесені нею судові витрати по справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Ще за життя померлий склав заповіт від 11.08.2017 року на її користь, яким заповідав їй належну йому нерухомість. Після його смерті, вона будучи обізнаною щодо складання на його користь заповіту, звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак від нотаріуса вона дізналася, що існує заповіт, складений пізніше, ніж заповіт від 11.08.2017 року. Як їй стало відомо, за складеним 15.07.2019 року заповітом, що засвідчений секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А., реєстраційний № 42, померлий заповідав належну йому квартиру відповідачу. Те, що заповіт на користь відповідача було складено померлим ОСОБА_3 у неї викликає сумнів, оскільки жодної причини заповідати сторонній людині майно у померлого не було. Відповідач працює соціальним працівником Територіального центру соціального обслуговування ММР. Деякий час до часу смерті ОСОБА_3 вона надавала згідно договору соціальну допомогу, оскільки через зайнятість на роботі вона не мала можливості цілодобово здійснювати догляд за ним. Крім того, померлий за станом здоров`я не мав можливості відлучитися з місця проживання для складання заповіту та не міг скласти заповіт на користь сторонньої, фактично незнайомої людини, оскільки довіряв виключно їй та у неї зберігалися всі його особисті документи, в тому числі і правовстановлюючі документи на заповідане майно. Передача важливих правовстановлюючих документів їй на зберігання, на її думку, свідчить про безумовну довіру саме їй, а не іншим особам. Така довіра померлого ОСОБА_3 була обумовлена тим, що між ними тривалий час були дружні стосунки, саме вона опікувалась ним, допомагала задовольняти потреби життєдіяльності, готувала йому їжу, прала, прибирала квартиру, за необхідності викликала йому швидку допомогу або дільничного лікаря, вузьких медичних спеціалістів, здійснювала догляд під час його перебування на стаціонарному лікуванні та купувала ліки. Також саме вона, а не відповідач, або родичі, займалися похованням ОСОБА_3 , вона оплатила вісі витрати, пов`язані з його похованням. Також, 29.09.2017 року на прохання померлого була складена і засвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив її представляти його інтереси в усіх підприємствах, установах, органах і організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності. На виконання цієї довіреності вона підписувала документи в комунальних установах та у Мелітопольському відділенні УПФ. Складання такої довіреності обумовлено було не тільки безумовною довірою їй померлим, а і неможливістю самостійно пересуватися. За таких обставин, викликає великий сумнів як фізична можливість, так і наявність наміру у ОСОБА_3 , будучи хворою людиною похилого віку, практично перед самою смертю, їхати до Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області для складання заповіту на соціального працівника. Крім того, вважає, що відповідно до вимог ст. ст. 1247,1251 ЦК України, особа що мешкала та була зареєстрована у м. Мелітополі, для того, щоб посвідчити заповіт, повинна була звернутися до нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу, а не з якихось сумнівних підстав, будучи у похилому віці та важко хворою, нібито виїздити до Вознесенської сільської ради. А відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Оскільки вирішити питання щодо визнання заповіту недійсним в позасудовому порядку не вбачається можливим, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Ухвалою суду від 20.11.2019 за позовом відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

08.01.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не визнає позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позову за їх безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.

Ухвалою суду від 30.03.2020 закрито підготовче провадження та позовну заяву призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Сполохов Є.О. в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позовній заяві. Також в судовому засіданні позивач пояснила, що померлий за життя, у 2017 році, оформив заповіт на її ім`я, тоді він просив її викликати нотаріуса до дому. До Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області він не міг приїхати для оформлення спірного заповіту, оскільки він дуже хворів і з квартири майже не виходив. Вона навідувала ОСОБА_3 з березня 2017 року, готувала йому, прибирала, купувала їжу, прала білизну, одяг, викликала перукаря. Соціальний робітник ОСОБА_2 приходила до ОСОБА_3 через день.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Анашкіна С.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Також в судовому засіданні відповідачка пояснила, що з вересня 2016 року вона здійснювала догляд за ОСОБА_3 , як соціальний робітник. Згідно індивідуального плану роботи вона відвідувала ОСОБА_3 у понеділок, середу і п`ятницю. Вона здійснювала догляд за індивідуальним планом, а також виконувала всі необхідні потреби для життєдіяльності ОСОБА_3 , як то купувала продукти харчування, ліки, інші речі за його потребою, прибирала вдома, прала, виносила сміття, готувала їжу за його потребою та бажанням. За вказаний час між ними склались добрі стосунки, ОСОБА_3 на протязі останнього року свого життя неодноразово висловлював бажання заповісти їй свою нерухомість, за наслідками чого 15.07.2019 року вона, винайнявши таксі, супроводжувала ОСОБА_3 до Вознесенської сільської ради для оформлення заповіту. Про існування заповіту на ім`я позивача їй відомо не було, померлий ніколи не повідомляв про його наявність, так само як і вона під час його відвідування ніколи не бачила позивача в квартирі ОСОБА_3 .

У відзиві відповідач зазначила, що з 14.03.2016 року вона працювала на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області. З початку вересня 2016 року вона була призначена для соціального обслуговування одинокої людини похилого віку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Обов`язковою умовою надання таких соціальних послуг є відсутність у отримувача послуг осіб, які можуть здійснювати за ним догляд. Надання соціально-побутових послуг ОСОБА_3 нею здійснювалось з вересня 2016 року до дня його смерті. За вказаний час між ними склались дуже приязні стосунки, адже дружина ОСОБА_3 померла у 2016 році, власних дітей він не мав, був одинокою людиною, через що власне потребував сторонньої допомоги в організації побутового життя. Також на підтвердження їх гарних взаємовідносин у травні 2018 року, напередодні святкування Дні Перемоги, до ОСОБА_3 навідувались журналісти місцевого Інтернет видання «Ріа Мелітополь». Метою інтерв`ю було святкування дня Перемоги та участі ОСОБА_3 в бойових діях на протязі другої вітчизняної війни, однак навіть тоді він з вдячністю згадав про неї, та висловив велику подяку керівництву територіального центру соціального обслуговування населення та їх співробітнику ОСОБА_2 , яка приходить до нього, приносить харчі та прибирає в квартирі. Хоча його особисте та побутове життя в сьогоденні не було предметом обговорювання. Також у вказаному інтерв`ю по-перше ОСОБА_3 зазначив що півтора роки назад померла його дружина і він залишився зовсім один і з вдячністю згадує лише її ім`я, жодного разу не згадавши позивачку, по - друге на зробленому того дня фото, розміщеному у Інтернет виданні, ОСОБА_3 сидить на стільці, тобто не є лежачою, позбавленою руху людиною. Окрім того, кожного року зі сторони Територіального центру здійснюється перевірка якості надання соціальних послуг, в ході якої, зокрема, з`ясовується чи влаштовує отримувача цих послуг робота конкретного соціального працівника. Так, у вересні 2017 року та у вересні 2018 року в ході такої перевірки ОСОБА_3 вказував, що цілком задоволений її роботою та відношенням до нього, жодних скарг не має. Приблизно з кінця 2018 року ОСОБА_3 почав вести з нею розмови про те, що він дуже звик до неї, виражати вдячність за ту роботу яку вона виконує для нього, і за її щире відношення до нього, про те, що вона молода дівчина, має родину - чоловіка та доньку, однак вони не мають власного житла, проживають в будинку її свекрухи разом з нею. Ці обставини її життя звичайно були відомі ОСОБА_3 , адже під час надання соціальних послуг вони спілкувались, він розповідав їй про своє життя та цікавився обставинами її життя. В той же час він висловив своє бажання про те, щоб його квартира дісталась їй після його смерті, однак в той час вона не сприйняла його наміри серйозно, просто як розмови. Однак, на протязі 2019 року ОСОБА_3 продовжував виражати їй таке своє бачення, однак вказував на дорогу вартість за складання заповіту у нотаріуса. ОСОБА_3 був освіченою людиною, мав вищу юридичну освіту, та за життя займався адвокатською діяльністю, однак на момент їх знайомства з доходу мав лише пенсію. Вона теж мала невелику заробітну плату і 1000 гривень для оплати послуг нотаріуса для неї були також значні кошти. У серпні 2019 року вона збиралась у щорічну відпустку, про що повідомила ОСОБА_3 , на що він відповів, що мабуть коли вона повернеться з відпустки він вже помре, почав жаліти що так і не оформив належну йому квартиру в спадок на її ім`я. На той час вже сплинуло приблизно 8 місяців з того моменту, коли ОСОБА_3 вперше озвучив їй свій намір про складання заповіту на її ім`я, і за вказаний період вона з`ясувала, що дійсно, складання заповіту в нотаріуса буде коштувати від 1000 грн. в той час коли, враховуючи наявність у спадкодавця інвалідності 1 групи, посвідчення заповіту посадовою особою сільської ради буде безкоштовним. Саме тоді вона повідомила ці обставини ОСОБА_3 , що його дуже підбадьорило і він сказав, що якщо вона організує їх поїздку до селищної ради то він все ж хоче зробити заповіт на її ім`я, що і було ними зроблено 15.07.2019 року в приміщенні сільської ради с. Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області. Після смерті спадкодавця, на початку листопада 2019 року її почали переслідувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , котрі представлялись родичами позивачки та з`являлись за місцем її реєстрації та проживання, погрожували їй виникненням неприємностей у випадку якщо вона не відмовиться від належної їй спадщини. Звичайно вони отримали її негативну відповідь, тому 05 та 06 листопада приїздили до її місця роботи - Територіального центру обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області, звернулись до начальника відділення з погрозами, що у випадку якщо вона не змусить її відмовитись від спадщини, то вони піддадуть розголосу цієї ситуації, звернуться до преси про нібито шахрайські дії з боку центру, в тому числі його керівництва, напишуть заяви до відділу поліції, прокуратури та ін. Після цього з боку її керівництва почався значний тиск на неї, що носив ультимативну форму, або вона відмовляється від спадщини, або її звільнять з роботи, через що подальша її робота стала неможливою і вона вимушена була написати заяву на звільнення. Стосовно доводів позивачки про те, що ОСОБА_3 не міг самостійно пересуватись, зазначила, що дійсно в силу вікових змін у здоров`ї, ОСОБА_3 вів малорухливий спосіб життя, однак він вільно пересувався по своїй квартирі, самостійно відкривав їй двері, адже вона мала графік відвідувань, зі сторонньою допомогою він мав можливість покидати квартиру, зокрема для відвідувань лікарів та здачі аналізів. Крім того, між позивачем та померлим ОСОБА_3 відсутній будь-який родинний зв`язок, вона є сусідкою та по суті в цій же мірі є сторонньою людиною як і вона. Так само викликають подив доводи позивача про те, що вона ніби то здійснювала догляд за померлим, а саме допомагала задовольняти потреби життєдіяльності, готувала йому їжу, стирала, прибирала квартиру, це не правда, підтвердженням чого слугує заява подана ОСОБА_3 , як одинокою людиною до центру соціального обслуговування населення, так само як і виконання нею обов`язку щодо підтримання життєдіяльності ОСОБА_3 , його соціальної активності та повноцінного життя у суспільстві. На протязі надання ОСОБА_3 соціальної допомоги, вона жодного разу не бачила позивача в його квартирі, так само як і не бачила слідів прибирання, прання та готування будь-ким окрім неї. ОСОБА_3 ще на початку їх знайомства та співпраці повідомляв їй, що сусідка має ключі від його квартири, на всяк випадок, однак вона жодного разу не чула щоб вона йому допомагала в побуті. Щодо нібито довірливих відносин та зберігання документів на квартиру ОСОБА_3 у позивачки, зазначила, що всі документи звичайно перебували на зберіганні у ОСОБА_3 , він був дуже педантичною людиною стосовно своїх документів, а в теперішній час ці документи звичайно перебувають у позивачки, адже вона має вільний доступ до квартири, оскільки в неї наявні ключі. Чеки на лікування надані позивачкою вважає неналежними доказами, оскільки є незрозумілим цільове призначення таких придбань, кому і хто їх купував, та чи було наявне призначення лікаря на ці препарати. Зважаючи на вік позивачки, вона теоретично могла надати суду чеки на придбання ліків для власного здоров`я. На підставі наведеного, враховуючи що заповіт ОСОБА_3 відповідав його внутрішній волі, підписаний ним особисто в приміщенні Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, а доводи покладені в основу позовної заяви носять надуманий характер та мають на меті усунути її від законного права на спадщину за заповітом, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи: секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Лариса Анатоліївна в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі. Підтримує пояснення, які надавала раніше в судовому засіданні. Проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Раніше в судовому засіданні пояснила, що 15.07.2019 року, опісля обіду, до неї зайшли, як стало відомо в подальшому, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 . ОСОБА_2 допомогла йому сісти на стілець відвідувача, та покинула кабінет, залишившись чекати назовні. ОСОБА_3 повідомив про бажання оформити заповіт на користь ОСОБА_2 . Вона запитувала в нього чому він приїхав до сільської ради, а не оформив у м. Мелітополі. Він сказав, що в місті це дуже дорого. Посвідчення заповіту посадовою особою сільської ради вартує 0,85 грн., а коли з`ясувалося, що ОСОБА_3 інвалід, то взагалі був звільнений від сплати державного мита. ОСОБА_3 вона пам`ятає добре, оскільки він справив на неї враження людини, яка любить поспілкуватись, з розмови вона зрозуміла що він був освіченою людиною, за життя займався юриспруденцією, був при повній свідомості. Після складання заповіту, він був прочитаний вголос ОСОБА_3 та ним особисто підписаний в двох екземплярах, один з яких залишився у сільській раді, а другий виданий на руки заповідачу.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29 липня 2019 року, виданого Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 1690 (а.с.8).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується правовстановлюючими документами на житло (а.с.13-19).

Згідно заповіту від 11 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3034, ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_1 належну йому квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Крім того, згідно заповіту від 15 липня 2019 року посвідченого секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 42 ОСОБА_3 заповідав все його майно, де б воно не знаходилось, з чого б не складалось, і на яке законом матиме право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.97).

З 14.03.2016 року по 19 листопада 2019 року відповідачка працювала на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.72).

З початку вересня 2016 року ОСОБА_2 була призначена для соціального обслуговування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Надання соціально-побутових послуг ОСОБА_3 відповідачкою здійснювалось з вересня 2016 року до дня його смерті, що підтверджується індивідуальним планом надання соціальної послуги догляду вдома.

В ході судового розгляду вищевказані обставини сторонами не оспорювались та не спростовувались.

З метою з`ясування дійсних обставин справи, за клопотанням позивача та відповідача, допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які показали наступне.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 заявлена позивачкою, суду пояснила, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 є її сусідкою, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_3 на п`ятому поверсі цього будинку. У квартирі АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 , його квартира знаходиться поруч з квартирою ОСОБА_1 . З весни 2018 року ОСОБА_3 став скаржитися на здоров`я, слабкість. Позивачка почала за ним доглядати та допомагати йому по господарству. Про ці обставини вона знає за слів ОСОБА_16 , особисто вона цього не бачила. ОСОБА_3 нікуди не ходив, міг постояти лише на площадці та вийти у двір. Відповідачку бачила лише декілька разів у 2019 році, яка підіймалася до гори, куди вона йшла їй невідомо. Те що ОСОБА_3 перебуває на обліку у соціальній службі та те, що відповідачка надавала йому послуги з соціального обслуговування- їй не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 заявлена позивачкою, суду пояснила, що вона працювала з ОСОБА_1 в ЗОШ № 14 в м. Мелітополі та багато років перебуває з нею у дружніх стосунках. Бачила, як позивачка ходила до ОСОБА_3 , допомагала йому по домогосподарству, готувала їжу, прибирала у квартирі, прала одяг. Це було у 2017 році. Зі слів ОСОБА_1 їй стало відомо, що ОСОБА_3 оформив на неї заповіт. Їй також було відомо, що ОСОБА_3 відвідує соціальний робітник, але відповідачку в нього вона не бачила.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 заявлена позивачкою, суду пояснила, що вона є старшою по будинку в якому мешкав ОСОБА_3 . Знає позивачку ОСОБА_1 , як мешканку будинку. Відповідачку ОСОБА_2 бачила один раз, коли вона приходила за довідкою весною 2019 року. Перед тим, як відповідачка прийшла за довідкою ОСОБА_3 зателефонував їй і попросив видати таку довідку дівчині ОСОБА_2 , яка є працівником соціальної служби. Також у травні 2019 року вона приходила з ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , щоб привітати його зі святом Перемоги, оскільки дуже цінує це свято та учасників цих подій, до яких відносився і ОСОБА_3 . За час спілкування свідок відмітила що він має слабке здоров`я, що відповідало його віку, однак був ерудований, зазначила що він мав гарний вигляд, багато палив. Також відзначила, що в квартирі був порядок, було видно жіночу руку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 заявлений позивачкою, суду пояснив, що приблизно в червні - липні 2019 року він перебував на лікуванні в кардіологічному відділенні м. Мелітополя. В одній палаті з ним на протязі 3-4 днів лежав чоловік похилого віку, прізвище якого він не знає, допускає за фотографією що це був ОСОБА_3 , оскільки чоловік лежав до нього боком. До чоловіка щодня приходила ОСОБА_1 , провідувала та годувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 заявлена відповідачкою, суду пояснила, що вона працює соціальним робітником територіального центру соціального обслуговування Мелітопольської міської ради Запорізької області. Працює у вказаному центрі з 2002 року. ОСОБА_1 особисто не знає, а з 2016 року по 2019 рік працювала разом з відповідачкою ОСОБА_2 в соціальній службі. Їй відомо, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за одинокою людиною похилого віку - ОСОБА_3 , оскільки у періоди, коли ОСОБА_2 була у відпустці або на лікарняному, то на неї було покладено обов`язок надавати соціальні послуги останньому, підміняючи ОСОБА_2 . Він завжди добре відзивався про ОСОБА_2 , зокрема зауважував, що вона купує ліки у більш дешевій аптеці, та приготована нею їжа на смак краща ніж та яку готувала свідок. Також пояснила, що ОСОБА_3 перебував на обліку в соціальній службі з 2016 року по 2019 рік. Соціальний працівник виходить до підопічного три рази на тиждень. Рази три на рік вона підміняла ОСОБА_2 , коли вона була у відпустці чи хворіла. Під час підміни вона не бачила слідів того, що будь-хто, окрім неї, прибирається в квартирі, готує їжу або купує ліки ОСОБА_3 . Про сусідку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ніколи нічого не говорив, вона також не знайома з нею, і ніколи її не бачила. Про оформлення ОСОБА_3 заповітів чи про намір укласти заповіт вона нічого не знає, ОСОБА_3 подібних розмов з нею не вів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 заявлена відповідачкою, суду пояснила, що вона з 2009 року була добре знайома з дружиною ОСОБА_3 . З 2011 року вона приходила до них до дому та ставила крапельниці за призначенням спочатку дружини ОСОБА_3 , а згодом і йому самому. ОСОБА_2 вона бачила декілька разів, коли вона була у нього, ставила крапельниці то ОСОБА_2 була на кухні. Він завжди відзивався про неї добре. Розповідав, що ОСОБА_2 дуже йому допомагає по домогосподарству та казав, що він без неї як без рук. ОСОБА_1 у нього ніколи не бачила, але чула, що інколи приходить сусідка ОСОБА_1 , про яку він відкликався негативно, в тому контексті що вона нав`язується до нього. Про те, кому дістанеться його квартира після смерті він не говорив і такі розмови вона з ним не вела.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Як вбачається з тексту заповіту він до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підстави недійсності заповіту.

Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

У відповідності до положень ч. 1 та 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як зазначила відповідачка, за період надання соціальних послуг з вересня 2016 року і по день смерті отримувача цих послуг, між нею та ОСОБА_3 склались довірливі стосунки, адже дружина ОСОБА_3 померла у 2016 році, власних дітей він не мав, був одинокою людиною, через що власне потребував сторонньої допомоги в організації побутового життя.

Даний факт підтвердили в судовому засіданні заявлені стороною відповідача свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .

Також суд приймає до уваги інтерв`ю ОСОБА_3 . Інтернет виданню «Ріа Мелітополь» з нагоди святкування ІНФОРМАЦІЯ_7 , що розміщене в мережі Інтернет адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 », роздруківка з якого наявна в матеріалах справи, в якому зокрема зазначено наступне: «Также огромную благодарность выражаю руководству терцентра социального обслуживания населения и их сотруднице ОСОБА_2 , которая приходит ко мне, приносит продукты и убирает в квартире.» (а.с.74-77)

Дієздатність ОСОБА_3 в ході судового розгляду позивачем не оспорювалась, більш того сторони, а також свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача підтвердили повну адекватність ОСОБА_3 у спілкуванні з ними та відсутність в нього очевидних психічних чи неврологічних проблем, які б унеможливлювали усвідомлення ним своїх дій.

Суд зважає також на те, що підстави, на які посилається позивачка для визнання заповіту недійсним є лише її припущеннями. Так, відсутність заповідача при складанні заповіту чи перебування його у стані, що перешкоджав йому усвідомлювати свої дії не підтвердженні жодним допустимим доказом.

Виходячи з наданих сторонами доказів, суд вважає не доведеними ті обставини, що ОСОБА_3 на момент укладення заповіту був не усвідомлював свої дії або перебував у іншому хворобливому стані, який би перешкоджав йому прибути на місце складання заповіту та засвідчити його.

До того ж, секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Лариса Анатоліївна, яка посвідчувала спірний заповіт, при його укладанні перевірила дієздатність та підтвердила, що ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Доказів зворотного в судовому засіданні не надано.

Окрім вищенаведеного, позивачем не надано жодного належного доказу, що ОСОБА_3 під впливом чи натиском склав спірний заповіт.

Щодо фізичної неможливості ОСОБА_3 дістатись до приміщення Вознесенської сільської ради Мелітопольського району, то суд зважає на наступне.

Позивачем не надано жодних доказів існування у померлого будь-якої фізичної недуги чи діагнозу, який би унеможливлював його пересування.

В той же час є очевидним що ОСОБА_3 , будучі людиною похилого віку, мав вікові проблеми зі здоров`ям, однак зі слів як позивача, так і відповідача, всіх допитаних в ході судового розгляду свідків, він самостійно пересувався по квартирі, відкривав двері, виходив з квартири в межах під`їзду та прибудинкової ділянки.

Тому суд критично відноситься до доводів позивачки стосовно того, що ОСОБА_3 не міг самостійно пересуватись, оскільки дана обставина спростовується показами свідків, в тому числі допитаних за її клопотанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , які пояснили, що ОСОБА_3 самостійно пресувався по своїй квартирі, самостійно відкривав двері квартири коли до нього хтось приходив, а також інколи спускався у двір будинку та за допомогою сторонніх осіб він мав можливість покидати квартиру, зокрема для відвідувань лікарів та здачі аналізів.

Окрім того, в матеріалах справи наявні довідка Клініки сімейної медицини «Квалітет» від 10.01.2020 року, про перебування ОСОБА_3 на амбулаторному лікуванні у лікаря уролога з жовтня 2018 року (а.с.90).

Також, у відповідності до відповіді на запит КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО від 14.01.2020 року за № 65, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 звертався до лікаря - уролога ВП «Лікувально - діагностичного центру» 12.06.2019 року та 14.06.2019 року, на підтвердження чого надана копія журналу амбулаторного прийому (а.с.84).

Суд приймає до уваги довідки лікарняних закладів м. Мелітополя «Квалітет», КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММРЗО, що підтверджують відвідання померлим лікарів саме в амбулаторному порядку, що у сукупності з показаннями свідків доводить ті обставини, що фізичні можливості ОСОБА_3 не були такими, що повністю позбавляли його змоги пересуватись.

Оцінюючи доводи позивача про зберігання у неї правовстановлюючих документів на квартиру ОСОБА_3 , то суд враховує що під час судового розгляду позивач зазначала, що мала і до теперішнього часу має ключі від квартири померлого.

Таким чином, вона мала вільний доступ до квартири, тому неможливо дійти однозначного висновку що документи на квартиру були добровільно передані померлим ОСОБА_1 чи вона отримала доступ до них вже після смерті ОСОБА_3 . До того ж дана обставина не може ніяким чином впливати на вирішення даного спору.

Чеки на лікування надані позивачкою суд вважає неналежними доказами, оскільки згідно усталеної судової практики для підтвердження витрат на придбання лікарських засобів невід`ємною складовою такого об`єкту доказування є призначення лікаря саме на ці препарати, саме ОСОБА_3 , та саме в тій кількості, як вказано в чеках.

Окрім того, в ході судового засідання встановлено, та не заперечувалось самою позивачкою що дійсно, вона здійснювала поховання ОСОБА_3 за власний рахунок, однак згодом отримала дві його пенсії в розмірі 21426,80 грн, що за свідченням самої позивачки навіть перевищило понесені нею витрати на поховання.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та п.2 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів у сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради покладено вчинення цих дій.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт був посвідчений секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області за особистим зверненням ОСОБА_3 .

Даних про те, що ця обставина вплинула на волевиявлення спадкодавця, в судовому засіданні доказів не надано. Як і не надано доказів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Секретар сільської ради с. Вознесенка діяла на підставі посадової інструкції, в межах посадових повноважень, та у спосіб, визначений законодавцем.

Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили, що на момент складання заповіту 15 липня 2019 року спадкодавець ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, як і доказів того що він за фізичним станом здоров`я не міг дістатись до приміщення Вознесенської сільської ради, чи підпис в заповіті виконаний не ним особисто.

Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Аналізуючи надані сторонами докази, кожний окремо та всі у сукупності, враховуючи матеріальне підґрунтя позову, суд доходить до висновку про відсутність встановлених законом підстав для його задоволення, адже в ході судового розгляду позивачем не було надано суду достовірних, належних та переконливих доказів того, що спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і що волевиявлення заповідача не відповідало його волі.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання заповіту від 15 липня 2019 року недійсним, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову її вимога про стягнення з відповідача на її користь всіх понесених по справі судових витрат задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 04 лютого 2021 року.

СУДДЯ: Ю.В. Горбачова