Ухвала

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 691/1274/20

провадження № 61-19189ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (далі - ТОВ «ФК Дінеро») надати їй належним чином засвідчену копію кредитного договору від 07 березня 2020 року № L3076811 та інформацію щодо споживчого кредиту: тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, в тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, виходячи з обраних споживачем умов кредитування.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року позов задоволено. Зобов`язано ТОВ «ФК Дінеро» надати ОСОБА_1 належним чином засвідчену копію кредитного договору від 07 березня 2020 року № АG 1577618 (номер у системі L3076811) та надати в доступній та зрозумілій для споживача формі інформацію щодо споживчого кредиту із зазначенням відомостей про: тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки; орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача виходячи з обраних споживачем умов кредитування.

13 вересня 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, ТОВ «ФК Дінеро» подало апеляційну скаргу на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року. Також ТОВ «ФК Дінеро» заявило клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, посилаючись на те, що пропуск цього строку був зумовлений наявністю технічних причин, зокрема звільненням відповідального за напрямок претензійно-позовної роботи, у зв`язку з чим копія оскаржуваного рішення суду першої інстанції була отримана відповідним підрозділом лише 30 серпня 2021 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року визнано наведені у клопотанні ТОВ «ФК Дінеро» підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду та надати квитанцію про сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог вказаної ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, ТОВ «ФК Дінеро» подало клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження і квитанцію про сплату судового збору в сумі 1362 грн.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від18 жовтня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК Дінеро» на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ТОВ «ФК Дінеро» подало апеляційну скаргу на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого статтею 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), та не навело поважних причин пропуску цього строку. Наведені у клопотанні ТОВ «ФК Дінеро» підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження були визнані неповажними та апеляційну скаргу було залишено без руху. На виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху заявник подав клопотання, в якому не навів інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, а лише доповнив викладені в апеляційній скарзі підстави, які вже були визнані судом неповажними.

23 листопада 2021 року ТОВ «ФК Дінеро» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Черкаського апеляційного суду від18 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу до Черкаського апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що визнаючи наведені ТОВ «ФК Дінеро» підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року неповажними, апеляційний суд порушив основоположні права на доступ до судочинства. При винесенні оскаржуваної ухвали апеляційний суд проігнорував правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1422цс17, про те, що необхідність усунення судової помилки може бути обґрунтуванням для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Оскаржуване рішення місцевого суду було ухвалене 19 березня 2021 року, а ТОВ «ФК Дінеро» оскаржило його в апеляційному порядку 13 вересня 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України.

Встановивши, що наведені в апеляційній скарзі ТОВ «ФК Дінеро» підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року є неповажними, апеляційний суд обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без руху і запропонував заявнику вказати інші підстави для поновлення цього строку та, визначивши, що у клопотанні, поданому на усунення недоліків апеляційної скарги, ТОВ «ФК Дінеро» не вказало інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, а лише доповнив, викладені в апеляційній скарзі підстави, які вже були визнані судом неповажними, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

При цьому апеляційний суд надав достатнє і належне обґрунтування причин відхилення доводів ТОВ «ФК Дінеро» про поновлення строку на апеляційне оскарження як при залишенні апеляційної скарги без руху, так і при відмові у відкритті апеляційного провадження.

У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» та від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 1291 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує залежно від поважності причин пропуску строку на оскарження.

При цьому саме на заявника покладено обов`язок доведення наявності в нього об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення.

Концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Обґрунтування заявником значного пропуску (майже шість місяців) строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду звільненням відповідального за напрямок претензійно-позовної роботи працівника, за наявності відповідного підрозділу, не є переконливим, а інших підстав для поновлення вказаного строку заявником не наведено.

Суд наголошує на цінності та важливості дотримання формалізованих норм процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору, оскільки завдяки цьому може, зокрема забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12).

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, а надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії»).

При застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Case of Union Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) заява № 11681/85).

ТОВ «ФК Дінеро» є юридичною особою, та з огляду на зміст його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, має у своєму штаті відповідального працівника, на якого покладено обов`язки з належного юридичного супроводу товариства, зокрема й щодо представництва інтересів у суді, подання апеляційних скарг тощо, тому товариство має можливість і зобов`язане відповідально ставитися до здійснення своїх процесуальних прав та виконання обов`язків. Аргументи заявника щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду не дають підстав для висновку про наявність обставин, які були об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення заявника.

Враховуючи вищевикладене, навіть незначний пропуск строку на апеляційне оскарження рішення суду, за відсутності поважних причин такого пропуску, не є підставою для його поновлення. А відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження, за таких обставин, є процесуально передбачуваною та свідчить про дотримання судом процедурних правил, що є складовою частиною права на справедливий суд і не є проявом надмірного формалізму та порушення права на доступ до суду, як помилково вважає заявник.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1422цс17 щодо застосування практики Європейського суду з прав людини при поновленні строку на оскарження судового рішення. У вказаній постанові Верховний Суд України виклав, зокрема зміст параграфу 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», на який посилається заявник у касаційній скарзі, згідно з яким повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Незгода заявника з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про задоволення позову не свідчить про наявність судової помилки чи недоліків судочинства, та не надає йому права на поновлення строку на апеляційне оскарження такого рішення, без поважних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про зобов`язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко