Справа № 212/3617/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ваврушак Н. М., за участю секретаря судового засідання Нестеренко В.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, треті особи виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_4 , в якому просила: визнати відповідача ОСОБА_4 , такою що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтовування позовних вимог вказала, що вона є власником вказаної вище квартири, на підставі договору купівлі продажу (ВРС № 577385; ВРС № 577386) від 19.06.2012.

Згідно довідки про склад сім`ї у вказаній квартирі зареєстрована колишня невістка - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 21.11.2016 року.

ОСОБА_4 , у квартирі не проживає з травня 2019 року. З листопада 2019 року між сином позивача та відповідачем ОСОБА_4 припинено шлюбні відносини, шлюб за рішенням суду розірвано, спільне господарство вони не ведуть.

Однак, ОСОБА_4 не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено Акт «про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації в житловому приміщенні» № б/н від 25.05.2020 р. за підписом представника обслуговуючої організації ЖБК «Жовтень - 13».

Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили.

Відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власністю, тому вимушена звернутися з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 11.06.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві.

Відповідач не скористалась правом надання відзиву.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідачу чинились перешкоди в користуванні квартирою, вона змушена була залишити житло, забрали ключі. В теперішній час винаймає житло, не має належних умов для проживання дитини. Крім того, позивачем не вказано, які саме перешкоди створює реєстрація відповідача у квартирі, в акті від 25.05.2020 року не вказано причина не проживання відповідача.

Представник третьої особи направив до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність, прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі продажу (ВРС № 577385; ВРС № 577386) від 19.06.2012 року посвідченого Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі № 2-1027 (а. с. 11).

Згідно акту про не проживання від 25.05.2020 року, в кв. АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_4 не мешкає з 14.05.2019 року (а. с. 15).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.11.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , розірвано. Рішення суду набрало законної сили 16.12.2019 року (а.с.6-8).

Відповідно до довідки № 2953/05 від 03.06.2020 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за вказаною адресою (а. с.19).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За правилами частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням колишнього члена сім`ї.

Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила визнати відповідача ОСОБА_4 , такою, що втратила право користування, оскільки: вона не є власником квартири; в квартирі не проживає з 14.05.2019 року; не є членом його сім`ї; створює перешкоди у користуванні і розпорядженням майном, нарахування комунальних послуг.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_4 на законних підставах була зареєстрована у спірній квартирі.

Позивачем не надані докази про те, що відповідач не проживає більше одного року без поважних причин та чинить перешкоди позивачу в розпорядженні та користування власністю.

При цьому, представник відповідача звертає увагу, що у відповідача ОСОБА_4 не має ключів від квартири, позивач чинить їй перешкоди у проживанні та в них неприязні стосунки, окрім того вона іншого житла в користуванні не має.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Визнання відповідача втративши право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких ОСОБА_4 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі 569/4373/16-ц.

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст. 317, 329, 321, 383, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, треті особи виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2021 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак