КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8008/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація»на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація» до Державної архітектурно - будівельної інспекції України, Департаменту з питань державного архітектурно - будівельного контролю міста Києва, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Бондар Марії Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Київська міська рада, про скасування реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкту до експлуатації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійними договорів купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року приватне акціонерне товариство «Українська автомобільна корпорація» (далі - ПрАТ «Українська автомобільна корпорація») звернулося до суду з позовом до Державної архітектурно - будівельної інспекції України, Департаменту з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бондар М.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Київська міська рада, у якому просило суд:

- скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції у м. Києві від 2 червня 2014 року № КВ 02;

- скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстровану Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 20 червня 2014 року № КВ 77 декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Державною архітектурно-будівельною інспекцією України;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане 15 липня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, серія СТА 127299, індексний номер: 24284561;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі № 5492 від 29 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі літера «Г» - шиномонтаж, загальною площею 100,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. (рішення про державну реєстрацію 14772897 від 29 липня 2014 року);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі № 5489 від 29 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку нежитлової будівлі літера «Г» - шиномонтаж, загальною площею 100,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. (рішення про державну реєстрацію 14769615 від 29 липня 2014 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» користується на праві оренди земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Договір оренди укладено 13 лютого 2008 року та зареєстровано головним управлінням земельних ресурсів 14 травня 2008 року за № 63-6-00493. Підтвердженням користування земельною ділянкою є витяг з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Відповідно до пояснювальної записки № ПЗ-20003 від 22 серпня 2016 року до проекту рішення Київської міської ради «Про надання згоди на розроблення технічної документації» та відповіді Департаменту земельних ресурсів вих. № 0 від 20 жовтня 2016 року позивачу стало відомо, що на земельній ділянці, якою він користується, здійснено незаконне будівництво нежитлової будівлі - шиномонтажу, площею 100,5 кв. м, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час власником нежитлової будівлі є ОСОБА_2 . Незважаючи на різні адреси, будівництво здійснено саме за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, якою користується підприємство, про що свідчитьплан винесення точок в натурі. Позивач вважає, що дії з незаконного будівництва нежитлової будівлі - шиномонтажу, площею 100,5 кв. м, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , вчиненого ФОП ОСОБА_1 , діяльність якого припинена, а також реєстрації права власності на вказане приміщення, та в подальшому укладення договорів купівлі-продажу цього приміщення є порушенням його прав та прав територіальної громади м. Києва. Позивач користується земельною ділянкою з 2008 року і в момент передачі земельної ділянки в оренду на ній не було жодного об`єкту будівництва. Позивач не надавав жодного дозволу ні ФОП ОСОБА_1 або будь якій фізичній або юридичній особі на забудову спірної земельної ділянки, а також не давав право на будівництво нової нежитлової будівлі, яка на даний час визначена як - літ. «Г» - шиномонтаж, площею 100,5 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в м. Києві з метою перевірки законності будівництва, оскільки у ОСОБА_1 не було прав на земельну ділянку та дозволу на забудову чужої земельної ділянки під час подання та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації. З огляду на те, що земельна ділянка надана позивачу в оренду на підставі рішення Київської міської ради від 24 травня 2007 року для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу, забудовнику ФОП ОСОБА_1 земельна ділянка в оренду, суборенду не передавалась, дозвіл на забудову земельної ділянки власником/орендарем не надавався, ПрАТ «Українська Автомобільна Корпорація» вважає, що ФОП ОСОБА_1 внесені недостовірні дані в декларацію про початок виконання будівельних робіт № КВ 02 від 2 червня 2014 року та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 77 від 20 червня 2014 року, тому їх реєстрація підлягає скасуванню в судовому порядку. Збудований об`єкт є самочинним будівництвом. Реєстрація права власності на нежитлову будівлю - шиномонтаж, площею 100,5 кв. м, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено з грубим порушенням Постанови КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені з порушенням норм статей 376, 658 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не може бути власником та продавцем нерухомого майна, відтак наявні підстави для задоволення пред`явлених вимог.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Кудрявцева Г.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що даний спір виник не через наявність або відсутність договору оренди земельної ділянки, а через неможливість позивача реалізувати своє законне право на поновлення договору оренди з Київською міською радою у зв`язку з тим, що на частині спірної земельної ділянки розміщена нежитлова будівля, яка перебуває у власності ОСОБА_2 . Київська міська рада фактично відмовила позивачу у розгляді клопотання про намір продовжити дію договору оренди через наявність забудови, а суд відмовив у задоволенні позову через відсутність цього ж самого клопотання про намір продовжити дію договору оренди землі.

Також суд невірно розтлумачив і застосував положення частини третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, що була чинною станом на 14 травня 2009 року, яка, на думку суду, є датою припинення договору оренди, та не врахував відсутність письмових заперечень Київської міської ради щодо продовження оренди протягом одного місяця після закінчення строку договору. Незважаючи на те, що договір оренди закінчився, відповідно до частин першої і третьої статті 33 вказаного Закону позивач має право на поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, а отже, у разі порушення цього права, воно підлягає захисту в судовому порядку.

Матеріали справи містять достатню кількість доказів, які підтверджують інтерес позивача до спірної земельної ділянки і порушення його права користування цією земельною ділянкою, яке підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, сформованим 14 серпня 2019 року. Крім того, 6 лютого 2017 року Київська міська рада як власник земельної ділянки підтверджувала, що спірною земельною ділянкою користується позивач та запитувала його про наміри подальшого користування земельною ділянкою.

Суд першої інстанції безпідставно не витребував з власної ініціативи у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради лист позивача про продовження дії договору оренди, який мав вирішальне значення в частині правомірності користування земельною ділянкою, тому такий лист ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» від 6 листопада 2008 року вих. № 3115/25 додає до апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У своєму відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Філонова В.Ю. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи на безпідставність і необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`являлися в судові засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2008 року між Київською міською радою та АТ «Українська автомобільна корпорація» укладено нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, за яким орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 24 травня 2007 року № 635/1296, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,3518 га, кадастровий номер :63:243:0109, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу.

У відповідності до пункту 3.1 договору оренди земельної ділянки цей договір укладено на 1 (один) рік.

Згідно із пунктом 6.2 договору право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації цього договору.

Відповідно до пункту 11.3 вказаного правочину договір оренди земельної ділянки припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Водночас пунктом 11.7 договору оренди передбачено, що після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Вказаний договір зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) 14 травня 2008 року за № 63-6-00493 та у цей же день було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки, площею 0,3518 га, кадастровий номер :63:243:0109.

Для приведення у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» АТ «Українська автомобільна корпорація» у зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства та перейменуванням згідно з рішенням від 3 січня 2017 року продовжило свою діяльність як ПрАТ «Українська автомобільна корпорація», про що свідчить надана до суду копія статуту в редакції 2018 року.

2 червня 2014 року ФОП ОСОБА_1 подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція приміщень нежитлової будівлі (літ. Г) під шиномонтаж по АДРЕСА_1 », яка була зареєстрована за № КВ 02.

20 червня 2014 року ФОП ОСОБА_1 подав до Інспекції декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція приміщень нежитлової будівлі (літ. Г) під шиномонтаж по АДРЕСА_1 », яка зареєстрована за № КВ 77.

Відповідно до витребуваної районним судом реєстраційної справи стосовно нерухомого майна - нежитлової будівлі (літ. Г) - шиномонтаж за адресою: АДРЕСА_1 , 15 липня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бондар М.С., на підставі поданих ФОП ОСОБА_1 документів, в тому числі вищевказаних декларацій про початок виконання будівельних робіт і про готовність об`єкта до експлуатації, а також рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський культурний центр тюркомовних та східних народів» від 23 вересня 2008 року у справі 01013/08 про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору доручення розірваним та визнання права власності на об`єкт нерухомості, виконавчий лист на примусове виконання якого видано згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 жовтня 2008 року у справі № 6-114/08р., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14461676, а саме: державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2014 року індексний номер: 24284561.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено два окремі нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу 1/2 частин нежитлової будівлі літера «Г» - шиномонтаж, загальною площею 100,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказане нежитлове приміщення відповідно рішення про державну реєстрацію № 14772897 та № 14769615 від 29 липня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкту до експлуатації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійними договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 14 травня 2009 року, тобто через рік після його державної реєстрації, вказаний договір оренди у встановленому законом порядку між Київською міською радою та ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» не продовжувався, оскільки позивачем не надано доказів направлення орендодавцю у передбачені договором строки не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмового повідомлення про намір продовжити дію договору оренди, а відтак права та інтереси саме позивача щодо користування земельною ділянкою відповідачами жодним чином не порушено.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За таких обставин, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» вказувало, що воно є користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору оренди, укладеного 13 лютого 2008 року з Київською міською радою та зареєстровано 14 травня 2008 року. На зазначеній земельній ділянці здійснено незаконне будівництво нежитлової будівлі - шиномонтажу, площею 100,5 кв. м, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а її власником на даний час є ОСОБА_2 . Позивач вважав, що дії з незаконного будівництва нежитлової будівлі - шиномонтажу, вчиненого ФОП ОСОБА_1 , діяльність якого припинена, а також реєстрації права власності на вказане приміщення, та в подальшому укладення договорів купівлі-продажу цього приміщення є порушенням його прав та прав територіальної громади м. Києва.

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

ЗК України визначає основні засади регулювання земельних відносин, зокрема, порядок передачі земельних ділянок в оренду (статті 116, 123, 124). Проте саме Законом України «Про оренду землі» врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами у зв`язку із передачею її у користування та володіння, у тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (статті 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору).

За змістом статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з пунктами «а», «г» частини першої статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права землекористувача підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 152 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Таким чином, фізична чи юридична особа, якій належить на праві користування (оренди) земельна ділянка (право користування, як вид речових прав на чуже майно, стаття 395 ЦК України), має право на захист цього права відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачу не належала на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер :63:243:0109, а була передана йому в оренду строком на один рік з моменту державної реєстрації відповідного договору, яка відбулась 14 травня 2008 року.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі»

Згідно з частиною першою-третьою статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договоруоренди земельної ділянки між Київською міською радою та ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» від 13 лютого 2008 року) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Разом з тим, згідно з частинами першою-п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин у червні 2014 року) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» у вказаній редакції встановлено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється з уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді (частини восьма, дев`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (частина десята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі». І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору на той самий строк, і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У даній справі встановлено, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 14 травня 2009 року, тобто через рік після його державної реєстрації, і позивач в подальшому не дотримався вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» та не повідомив орендодавця в особі Київської міської ради до закінчення строку дії договору оренди землі про намір скористатися переважним правом на укладення цього договору на новий строк, що не надає підстав для застосування правил частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та підстав вважати, що позивач має право вимагати в судовому порядку скасування реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкту до експлуатації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійними договорів купівлі-продажу щодо об`єкту нерухомого майна, який збудований і розташований на вказаній земельній ділянці.

Встановивши, що сторони за договором оренди земельної ділянки не досягли згоди щодо умов договору оренди на новий строк, договір оренди у встановленому законом порядку між Київською міською радою та ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» не продовжувався, а позивачем не надано доказів направлення орендодавцю у передбачені договором строки не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмового повідомлення про намір продовжити дію договору оренди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право та інтерес позивача щодо вільного використання земельної ділянки відповідачами не порушено й відтак не підлягає відновленню в судовому порядку.

Також у позивача відсутні процесуальні повноваження на представлення інтересів територіальної громади м. Києва, а сама Київська міська рада визначена позивачем у справі третьою особою без самостійних вимог.

Отже, оскільки на момент реєстрації відповідачами оскаржуваних декларацій, видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та укладення договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі - шиномонтажу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивач не мав чинного права оренди земельною ділянкою, площею 0,3518 га, кадастровий номер :63:243:0109, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність порушення права позивача на користування земельною ділянкою та відповідно підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір виник не через наявність або відсутність договору оренди земельної ділянки, а через неможливість позивача реалізувати своє право на поновлення договору оренди з Київською міською радою у зв`язку з тим, що на частині спірної земельної ділянки розміщена нежитлова будівля, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на власному розумінні стороною позивача спірних правовідносин, які виникли у червні-липні 2014 року, а не у 2016 році, коли позивач звернувся до органу місцевого самоврядування з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові № 12-172гс18, що позивач має право оскаржити до суду відмову у наданні земельної ділянки чи у разі залишення клопотання про надання земельної ділянки без розгляду.

Аргументи сторони позивача про неправильне застосування районним судом частини третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та неврахування факту продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договорів оренди землі є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі не має самостійного правового значення для вирішення питання щодо поновлення договору оренди землі на підставі умов договору оренди і частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» у зв`язку з тим, що позивач не дотримався вимог частини другої статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка надає орендареві підстави розраховувати на можливість такого поновлення.

У постановах у справі № 313/350/16-ц (провадження № 14-97цс20) та у справі № 159/5756/18 (провадження № 14-99цс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, зокрема щодо тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Посилання представника позивача на інформацію з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 серпня 2019 року відхиляються колегією суддів з огляду на те, що внесення 7 червня 2016 року відповідних даних про оренду земельної ділянки, кадастровий номер :63:243:0109, без зазначення правової підстави набуття права користування нерухомим чужим майном, само по собі не призводить до юридичних наслідків, зокрема можливості захисту прав та інтересів такого орендаря.

Колегія суддів зауважує, що державна реєстрація це не підстава набуття права оренди земельної ділянки, а засвідчення державою вже набутого права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі, при цьому факт реєстрації права оренди земельної ділянки є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права оренди, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права оренди, оскільки такої підстави закон не передбачає.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що реєстрація є похідною дією від виникнення права оренди земельної ділянки, тому наявність в Державному земельному кадастрі данихпро поновлення договору оренди землі не свідчить про те, що ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» є належним та законним орендарем спірної земельної ділянки на підставі договору, який не був пролонгований його сторонами у встановленому законом порядку.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не витребував з власної ініціативи у Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради лист позивача про продовження дії договору оренди, який мав вирішальне значення в частині правомірності користування земельною ділянкою, адже збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, долучений до апеляційної скарги лист-звернення ПрАТ «Українська автомобільна корпорація» від 6 листопада 2008 року вих. № 3115/25 про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки від 13 лютого 2008 року по проспекту Академіка Палладіна, адресований Київському міському голові Черновецькому Л.М.( що територіально знаходиться в Святошинському районі м.Києва), взагалі не стосується спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,3518 га, кадастровий номер :63:243:0109, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправного комплексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та їх суб`єктним складом, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація»залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній