Постанова

Іменем України

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 2-43/2000

провадження № 61-20864св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року у складі судді Панченка О. О.,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У 2000 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 липня 1991 року сторони уклали шлюб і почали вести спільне господарство. У серпні 1998 року сторони припинили шлюбні відносини, а в грудні 1998 року їх шлюб розірвано в судовому порядку.

За час спільного проживання сторони вели спільне господарство, отримували високі зарплати, тому позивач міняв гроші в обмінних пунктах на долари США.

Сторони мали спільну квартиру у м. Полтаві та домовилися, що квартира залишиться позивачу, а він сплатить відповідачу компенсацію за її частину у розмірі 2 500,00 доларів США. 21 серпня 1998 року позивач передав відповідачу 2 500,00 доларів США, про що остання склала розписку. 26 серпня 1998 року на прохання сторін сільський голова Проценківської сільської ради Литвиненко В. І. склав акт про добровільний розподіл майна між подружжям за яким квартира з господарськими будівлями, а також інше нерухоме майно залишилося позивачу, а 2 500,00 доларів та інше рухоме майно - відповідачу.

У подальшому відповідач відмовилася залишати квартиру, однак і 2 500,00 доларів США не повернула, тому 21 вересня 1998 року складено акт їх спільного майна куди були включені поряд з іншим майном і 2 500,00 доларів США.

В процесі розгляду справи квартиру сторони поділили і відповідачу видано свідоцтво про право власності на Ѕ частини квартири з допоміжними господарськими будівлями. Однак, відповідач заперечує, що отримала 2 500,00 доларів США.

Таким чином, з урахуванням змінених позовних вимог ОСОБА_1 просив розподілити між сторонами лише 2 500,00 доларів США.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 962,00 грн в рахунок розподілу спільного майна подружжя і 274,45 грн державного мита, а всього 7 336,45 грн; достягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 51,00 грн державного мита.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою та просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року відмовлено; апеляційну скаргу разом з доданими до неї документами повернуто скаржнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що процесуальний строк на оскарження рішення суду першої інстанції пропущено і не вказано обставин, які стали підставою для пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок непереборної сили, за яких відповідач була позбавлена можливості вчасно оскаржити рішення суду.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що участі у судових засіданнях не приймала, будь-яких викликів та повідомлень не отримувала та не володіла інформацією про відкриті виконавчі провадження стосовно неї.

Зазначає, що з 01 серпня 2000 року по 27 червня 2005 року доглядала хворих родичів. Вказує що з 2000 по 2017 рік проживала у м. Щастя, яке з 2014 року є тимчасово окупованою територією та не мала можливості займатися питанням розподілу спільного майна подружжя.

Зазначає, що у 2017 році приїхала в Полтавську область і дізналася, що в її квартирі проживають інші люди.

У результаті звернення до суду довідалася про оскаржуване судове рішення, яким з неї на користь колишнього чоловіка стягнуто кошти та про інше судове рішення, яким визнано її такою, що втратила право користування квартирою.

Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну скаргу

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну ОСОБА_2 , в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки ухвала апеляційного суду є законною та обгрунтованою та прийнята з чітким дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 962,00 грн в рахунок розподілу спільного майна подружжя і 274,45 грн державного мита, а всього 7 336,45 грн; достягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 51,00 грн державного мита.

З описової частини оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнала і пояснила обставини, щодо придбання квартири та про те, що нею було написано позивачеві розписку про одержання коштів від чоловіка в сумі 2 500,00 доларів США в рахунок частини майна, хоча доларів в дійсності вона не одержувала.

В матеріалах справи міститься копія повідомлення виконавчого комітету Проценківської сільської ради від 18 жовтня 2001 року про те, що ОСОБА_2 , втратила право власності на Ѕ частини нерухомого майна, яке перейшло у власність ОСОБА_1 , в рахунок погашення боргу. Запропоновано, в добровільному порядку, виписатися з домоволодіння та попереджено про можливість врегулювання даного питання в судовому порядку. На звороті копії вказаного повідомлення, міститься копія квитанції № 12 про доставку повідомлення ОСОБА_1 (а. с. 50).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Відповідно до статті 292 ЦПК України від 18 липня 1963 року, в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційні скарги, апеляційне подання прокурорана рішення суду першої інстанції можуть бути подані протягом одного місяця з наступного дня після проголошення рішення.

Скарги, подання, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд за заявою особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала.

Відповідно до вимог Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції, що діє від 15 грудня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 354 ЦПК України, у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як передбачено статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги), право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (параграф 46 рішення).

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_2 брала участь у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, та знала про її розгляд, що встановлено судовим рішенням, проте апеляційну скаргу подала більше ніж через 18 років після винесення судового рішення.

Додані до заяви про поновлення процесуального строку довідка від 18 червня 2019 року про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи ОСОБА_2 , довідка від 23 вересня 2019 року № 171 про те, що остання знаходилася по догляду за хворим батьком, копія трудової книжки з відміткою про звільнення 19 серпня 2000 року з роботи за власним бажанням та інші копії документів, не спростовують ту обставину, що апелянт приймала участь в судовому засіданні та надавала пояснення по суті спору, як зазначено в судовому рішенні.

ОСОБА_2 не вказала обставин, які стали підставою для пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року, внаслідок непереборної сили, за яких вона була позбавлена можливості вчасно оскаржити рішення суду.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення)).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За таких підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

На підставі вищенаведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року.

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що участі у судових засіданнях не приймала будь-яких викликів та повідомлень не отримувала та не володіла інформацією про відкриті виконавчі провадження стосовно неї. Зазначає, що з 01 серпня 2000 року по 27 червня 2005 року доглядала хворих родичів. Вказує що з 2000 по 2017 рік проживала у м. Щастя, яке з 2014 року є тимчасово окупованою територією, та не мала можливості займатися питанням розподілу спільного майна подружжя. У 2017 році приїхала в Полтавську область і дізналася, що в її квартирі проживають інші люди.

Вказані доводи відповідача не спростовують того факту, що ОСОБА_2 приймала участь в судовому засіданні та надавала пояснення по суті спору, як зазначено в судовому рішенні.

У статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_2 звернулася із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції з пропуском строку на апеляційне оскарження понад 18 років і доказів на підтвердження наявності обставин, за яких судове рішення підлягало б апеляційному перегляду, не надала, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук