Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 521/127/19

провадження № 61-10897св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі ТОВ - «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , підставу і предмет якого змінило під час розгляду справи, та просило стягнути з відповідача 616 620,73 грн, які останній зберіг у себе за рахунок власника предмета лізингу за весь час користування предметом лізингу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у справі №521/19896/15-ц у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг у розмірі 531 857,04 грн.

Вказане судове рішення є таким, що фактично виконане, оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» повернуто предмет недійсного договору фінансового лізингу, а ОСОБА_1 отримано грошові кошти, сплачені ним на виконання умов цього договору.

Проте недійсність договору фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року свідчить, що ОСОБА_1 у період з 27 лютого 2014 року (акт прийому-передачі об`єкта лізингу від TOB «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 ) до 06 січня 2016 року (момент вилучення об`єкта лізингу у ОСОБА_1 ) користувався предметом лізингу без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за вказаний час користування цим майном, а отже, такі кошти підлягають поверненню.

У травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до суду зустрічний позов до ТОВ «Порше Лізинг Україна», у якому просив стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на його користь безпідставно набуті 18 123,11 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день подання зустрічного позову становить 486 243,04 грн, а також 3 % річних у розмірі 82 504,66 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» вже отримало задоволення своїх грошових вимог шляхом їх фактичного взаємозаліку з вимогами ОСОБА_1 на підставі рішення суду про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності, ухваленого в іншій справі.

Разом з тим реального поновлення попереднього становища сторін не відбулося. Збільшення майна відбулось у ТОВ «Порше Лізинг Україна» за рахунок коштів (витрат) ОСОБА_1 , сплачених (понесених) ним за недійсним договором лізингу в еквіваленті 18 123,11 доларів США, як недоотриману суму повернення виконання за недійсним договором фінансового лізингу.

Зазначена сума є різницею між первісною вартістю транспортного засобу (59 568,00 доларів США) та майном, отриманим ТОВ «Порше Лізинг Україна» понад цю вартість транспортного засобу у вигляді сплачених відповідачем платежів за недійсним договором лізингу (53 832,29 доларів США) та дійсної ринкової вартості транспортного засобу на час його повернення (42 705,63 доларів США), зменшеною на вже отриману ОСОБА_1 суму стягнення за курсом Національного банку України на день фактичної оплати - 03 грудня 2018 року (18 846,81 доларів США).

Також з ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає стягненню 3 % річних на всю суму невиконаного грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів ОСОБА_1 (36 985, 61 доларів США) на підставі статті 625 ЦК України. 3 % річних підлягають стягненню з ТОВ «Порше Лізинг Україна» від дня, коли останній дізнався або повинен був дізнатися про нікчемність договору фінансового лізингу, тобто від дня його укладання.

Розрахунковим періодом визначено проміжок часу від дня визначення дійсної ринкової вартості транспортного засобу до дня фактичної оплати ТОВ «Порше Лізинг Україна» суми стягнення, визначеної рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у справі № 521/19896/15, тобто з 25 лютого 2016 року до 03 грудня 2018 року, що складає 1012 календарних днів прострочення.

Таким чином, 3 % річних складають суму у розмірі 3 075, 09 доларів США, що у гривневому еквіваленті дорівнює - 82 504, 66 грн за курсом Національного банку України на день подання зустрічного позову (36 969, 92 доларів США х 1012 день х 3 % річних : 100 % : 365).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 20 липня 2020 року у складі судді Мазун І. А. позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за час користування предметом лізингу залишено без задоволення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення 3 % річних відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення, договір фінансового лізингу визнано недійсним, у тому числі з посиланням на невідповідність умов нарахування процентів чинному законодавству. Сторони повернуті до первісного стану. Розрахунки, складені ТОВ «Порше Лізинг Україна» не відповідають вимогам чинного законодавства, а отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з судовим рішенням сторони повернуті у попередній стан. Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року встановлено ринкову вартість автомобіля, що був об`єктом договору про фінансовий лізинг, яка становить 25 500,00 доларів США, а отже, посилання ОСОБА_1 на звіт про оцінку транспортного засобу від 25 лютого 2016 року, складений ФОП ОСОБА_2 , відповідно до якого вартість вказаного автомобіля складає 42 721,32 доларів, є безпідставним, оскільки ці вимоги фактично зводяться до перегляду зазначеного судового рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення заявлених ТОВ «Порше Лізинг Україна» вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти у сумі 616 620,73 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами існували правовідносини, за якими на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Оскільки договір фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 , є нікчемним, то відповідач безпідставно у період з 27 лютого 2014 року (дата передання об`єкта лізингу) по 06 січня 2016 року (дата вилучення, зазначена у рішенні суду від 27 листопада 2017 року) безпідставно користувався об`єктом лізингу та за рахунок власника об`єкта лізингу зберіг у себе кошти в сумі 616 620,73 грн, які мав сплатити за вказаний час користування предметом лізингу.

Отже, на підставі частин першої, другої статті 1212 ЦК України, ОСОБА_1 зобов`язаний повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з висновками апеляційного суду в частині задоволення первісних позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, у частині вирішення зустрічного позову судові рішення заявником не оскаржуються та в силу приписів статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що під час вирішення первісних позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, які відповідач зберіг за рахунок власника предмета лізингу, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та застосував практику Верховного Суду, яка не відповідає критеріям подібності правовідносин.

Апеляційний суд помилково послався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 травня 2020 року у справі № 629/4628/16, у якій спірним питанням було стягнення з користувача земельної ділянки плати за безпідставне користування останньою на користь власника, тобто фактично орендної плати.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України, апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування даної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 188/290/19, від 15 січня 2021 року у справі № 904/2357/20.

Під час розгляду справи судом порушені вимоги частини третьої статті 49 ЦПК України та не враховані висновки щодо застосування цієї норми, викладені у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19.

Так, апеляційний суд не врахував, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» вже на стадії розгляду справи по суті одночасно змінив предмет і підставу позову, що є порушенням частини третьої статті 49 ЦПК України.

Крім того, при прийнятті оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції не врахував доводи представника ОСОБА_1 щодо спливу строків позовної давності по частині лізингових платежів, суму яких ТОВ «Порше Лізинг Україна» вимагало стягнути.

Так, представник ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявив про сплив позовної давності щодо частини платежів, суми яких були включені позивачем до загальної суми стягнення, що підтверджується диском запису судового засідання в Малиновському районному суді м. Одеси, яке відбулося 11 листопада 2019 року. Проте ані суд першої інстанції, ані апеляційний суд вказану позицію не врахували.

Згідно з позовними вимогами ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить стягнути з ОСОБА_1 кошти за користування предметом лізингу за період з 27 лютого 2014 року по 06 січня 2016 року, а до суду з відповідним позовом звернулося лише у січні 2019 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» заперечує проти доводів ОСОБА_1 та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

14 лютого 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 укладений договір про фінансовий лізинг, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося передати у розпорядження ОСОБА_1 об`єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi A6, 2,8 FSI, 2013 року випуску, вартістю 59 568,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі, відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною ТОВ «Порше Лізинг Україна».

У вказаному договорі сторони погодили, що розмір лізингового платежу становить 1 095,28 доларів США.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_1 сплатив 257 299,67 грн (еквівалент 26 805,60 доларів США), а ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало йому автомобіль згідно з актом прийому-передачі від 27 лютого 2014 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року, у справі №521/19896/15-ц у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг від 14 лютого 2014 року відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг, у розмірі 531 857,04 грн.

Вказаним рішенням суду встановлено, що 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Audi A6, 2,8 FSI, 2013 року виробництва, державний номер НОМЕР_1 .

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби від 12 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження, а 06 січня 2016 року у ОСОБА_1 вилучено вказаний автомобіль та доставлено на зберігання на спеціальний майданчик.

Також у вказаному судовому рішенні встановлено, що відповідно до пункту 6.1 договору про фінансовий лізинг щомісячний лізинговий платіж, окрім частини вартості об`єкта лізингу, комісії, покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, інші витрати та платіжні зобов`язання, включає в себе проценти.

Згідно з договором процентна ставка є змінною і визначається на основі змінної процентної ставки у розмірі тримісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро (відповідно до умов Контракту). Передбачено, що у випадку, якщо тримісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро зміниться у порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об`єкта лізингу більше ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру процента) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу, що не відповідає положенням частин четвертої, п`ятої та шостої статті 1056-1 ЦК України, які суд застосував за аналогією закону, оскільки цей порядок не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії кредитного договору. Договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку LIBOR на певний період, та у договорі не зазначено максимального розміру збільшення процентної ставки.

Вартість транспортного засобу станом на момент укладення договору складала еквівалент 59 568 доларів США. ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Порше Лізинг Україна» грошові кошти, що в цілому складають еквівалент - 53 832,29 доларів США. Оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» не була надана інформація щодо реалізації транспортного засобу, який був об`єктом договору лізингу, укладеного між ТОВ та ОСОБА_1 із зазначенням ринкової вартості цього транспортного засобу, суд визначив ціну транспортного засобу із публічно доступних джерел, згідно з якими середня ринкова пропозиція щодо купівлі аналогічного транспортного засобу станом на день розгляду справи складає 25 500 доларів США.

Таким чином, ТОВ «Порше Лізинг Україна» внаслідок повернення транспортного засобу в цілому отримало грошову суму в еквіваленті 79 332,29 доларів США, що складається із вартості транспортного засобу 25 500,00 доларів США та грошових коштів, фактично сплачених ОСОБА_1 , - 53 832,29 доларів США.

Отже, з урахуванням того, що вартість транспортного засобу станом на момент придбання складала еквівалент 59 568,00 доларів США, грошові кошти, отримані ТОВ «Порше Лізинг Україна» понад вартості транспортного засобу, складає 19 764,29 доларів США у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення.

Згідно з додатком до договору про фінансовий лізинг від 14 лютого 2014 року, укладеного між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 (графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), лізинговий платіж включає в себе відшкодування частини вартості об`єкта лізингу; проценти та комісії, що підтвердив у судовому засіданні і представник ТОВ «Порше Лізинг Україна». Також представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» підтвердив, що суму безпідставно збережених коштів визначено виходячи з розміру лізингового платежу.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 521/19896/15-ц (провадження № 61-48808св18) касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у частині задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року в частині задоволення зустрічного позову про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 531 857,04 грн змінено. Викладено їх мотивувальну частину у редакції даної постанови. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року залишено без змін (справа №521/19896/15-ц).

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що вимоги зустрічного позову про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають, оскільки сторони у справі не виконали вимоги закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, що свідчить про його нікчемність.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанцій оскаржується заявником виключно в частині задоволення первісного позову про стягнення безпідставно збережених коштів за час користування предметом лізингу, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає вказане судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому не перевіряється Верховним Судом у неоскарженій частині в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 628 ЦК Українидо відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами спірних правовідносин ОСОБА_1 користувався предметом лізингу (вказаний транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ «Порше Лізинг Україна».

За змістом глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань, які виникають із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, характерним є, зокрема, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач об`єктом лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 755/14931/16 (провадження № 61-19803св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 188/290/19 (провадження № 61-3735св20).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення коштів, безпідставно збережених у зв`язку з використанням об`єкта лізингу за нікчемним правочином, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за приписами статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 зобов`язаний повернути кошти, які мав сплатити за весь час користування об`єктом лізингу.

Визначаючи суму, яка підлягає поверненню, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вартість, яку відповідач мав сплатити за користування об`єктом лізингу за один місяць становить еквівалент 1095,28 доларів США.

Проте апеляційний суд не врахував, що за установлених у цій справі обставин саме ця сума (1095,28 доларів США) є розміром лізингового щомісячного платежу, до якого входять: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу); комісії; інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з контрактом.

Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі - можуть включати:

- суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

- компенсацію відсотків за кредитом;

- інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Лізингові платежі, сплачені як частина відшкодування вартості об`єкта лізингу, за своєю суттю є оплата предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність.

Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в зв`язку з недійсністю договору лізингу за судовим рішенням проведено двосторонню реституцію, в тому числі вилучено предмет лізингу на користь лізингодавця, відповідно у лізингоодержувача не виникло зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта та сплачені ним суми за нікчемним договором повернуті.

За своєю правовою природою відносини лізингу передбачають право лізингоодержувача користуватися предметом лізингу, тобто містять елементи договору оренди (найму), у яких користування предметом оренди є платним.

Як вказано самими позивачем, до лізингового платежу, з розміру якого він виходив при визначенні плати за користування об`єктом лізингу, яку він просить стягнути з відповідача, входять: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об`єкту лізингу); комісії; інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з контрактом.

Таким чином, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить стягнути з ОСОБА_1 не конкретно визначену плату за користування автомобілем, а суму до складу якої входить сукупність платежів, зокрема коштів на відшкодування частини вартості об`єкту лізингу, процентів та комісій, тобто вимога про стягнення вказаних сум фактично спрямована на виконання умов договору, який є недійсним.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» посилалось на те, що у другому абзаці пункту 6.187 договору лізингу сторони узгодили, що у разі розірвання чи відмови від договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об`єктом лізингу.

Проте такі аргументи не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, вказаний договір є недійсним у силу закону, тому посилання на нього, як на домовленість сторін про ту чи іншу умову, є безпідставним.

З таких же висновків виходив Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №188/290/19 (провадження № 61-3735св20), надаючи оцінку аналогічним аргументам ТОВ «Порше Лізинг Україна» при вирішенні близьких за змістом правовідносин.

У справі, яка переглядається ТОВ «Порше Лізинг Україна» обрало неправильний спосіб захисту свого права, оскільки заявлені ним вимоги в суді першої інстанції виходять за межі регулювання глави 83 ЦК України щодо безпідставного збереження (набуття) мана.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та змісту заявлених позовних вимог, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову ТОВ «Порше Лізинг України» у задоволенні позову.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та помилково скасував рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про повернення безпідставно набутих (збережених) коштів за час користування об`єктом лізингу у розмірі лізингових платежів за відповідний період.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову щодо повернення безпідставно набутих (збережених) коштів за час користування об`єктом лізингу у розмірі лізингових платежів за весь час користування.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - в частині позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за час користування об`єктом лізингу, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 29 873,56 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за час користування предметом лізингу скасувати.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року у цій частині залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 29 873,56 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк