Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 161/2112/14-ц

провадження № 61-11229св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», в інтересах якого діє представник Домальчук Роман Володимирович, на постанову Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2011 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - АТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставне майно.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», далі АТ АБ «Укргазбанк», та позивачем укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмір 60 000,00 дол. США на строк з 12 липня 2007 року до 11 липня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних.

12 липня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед АТ АБ «Укргазбанк» відповідати за виконання позичальником ОСОБА_4 кредитних зобов`язань.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якого є:

- житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 47,0 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Боратинською сільською радою Луцького району 13 жовтня 2004 року;

- земельна ділянка, на якій знаходиться будинок площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Луцьким районним відділом земельних ресурсів 09 серпня 2004 року.

Позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 30 березня 2011 року утворилась заборгованість за договором у розмірі 54 308,63 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 42 081,90 дол. США, нараховані проценти - 534,07 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом - 9 167,24 дол. США, прострочені відсотки - 2 525,42 дол. США, пеня за простроченими відсотками та кредитом - 35 262,40 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ АБ «Укргазбанк» просив суд стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 308,63 дол. США та в рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме: на будинок житловий з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 47,0 кв. м, на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, площею 0,1200 га, яка розташована на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Під час розгляду справи позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 498,81 дол. США основного боргу та 73 382,84 грн пені, а в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на іпотечне майно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 лютого 2014 року про виправлення описки, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 498,81 дол. США та пені у розмірі 73 382,84 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на іпотечне майно.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2012 року скасовано. Справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ АТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2007 року у розмірі 57 498,81 дол. США та пеню у розмірі 73 382,84 грн.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на іпотечне майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 62,8 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,12 га, яка знаходиться в селі Рованці Луцького району Волинської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із доведеності розміру заборгованості та наявності підстав для задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості із позичальника та поручителя як солідарних боржників шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог банку до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2014 року в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог АТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставне майно відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо поручителя та відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення з нього заборгованості, апеляційний суд виходив з того, що з такою вимогою банк звернувся після спливу шестимісячного строку, тому відповідно до вимог статті 559 ЦК України порука є припиненою та відсутні підстави для покладення на поручителя солідарної відповідальності за кредитною заборгованістю.

У частині позовних вимог до ОСОБА_1 повторне заочне рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ АБ «Укргазбанк» не погодилось з висновками апеляційного суду, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову.

Судові рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядають (частина перша статті 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що під час вирішення даного спору в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 , оскільки виконання зобов`язань за кредитним договором здійснювалось щомісячними, тобто періодичними платежами. До звернення до суду з цим позовом позивач не звертався до відповідачів з вимогою про дострокове повернення кредиту, а строк виконання основного зобов`язання відповідно до умов договору та договору поруки на момент звернення до суду не настав.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводів касаційної скарги АТ АТ «Укргазбанк» та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

12 липня 2007 року між АТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 60 000,00 доларів США на строк з 12 липня 2007 року до 11 липня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних, а позичальник зобов`язувався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання у передбачені цим договором строки.

Згідно з пунктом 3.3.4 кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом позичальник зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, встановленої у пункті 3.1.9 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом, та пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язувався сплатити банку пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості (пункт 5.3 кредитного договору).

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 12 липня 2007 року між банком, позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язалася перед АТ АБ «Укргазбанк» відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.

12 липня 2007 року з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором між банком та іпотекодавцем ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме:

- житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 62,8 кв. м, житловою площею 47,0 кв. м на АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Боратинською сільською радою 13 жовтня 2004 року;

- земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, площею 0,1200 га, яка розташована в селі Рованці Луцького району Волинської області та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Луцьким районним відділом земельних ресурсів 09 серпня 2004 року.

Вартість іпотечного майна складає 433 900,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанцій оскаржується заявником виключно в частині вирішення вимог до поручителя, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає вказане судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту та процентів за користування кредитом шляхом сплати щомісячного платежу (пункт 1.5 договору).

Як встановлено апеляційним судом та вбачається із наданого розрахунку банку, останній платіж боржник здійснив 01 квітня 2009 року, з позовом до поручителя банк звернувся 21 листопада 2011 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За умовами укладених договорів кредиту та поруки, сторони дійшли згоди та установили строк кредитування до 11 липня 2019 року. До суду з позовом про стягнення кредитного боргу кредитор звернувся у межах строку дії кредитного договору та договору поруки - у листопаді 2011 року.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції послався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс 18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Проте висновки у цих справах прийняті за обставин, у яких кредитор пред`явив вимогу до поручителів після спливу зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України строку. Так, у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс 18) кредитор звернувся до суду з вимогою до поручителів після визначеного у кредитному договорі строку кредитування. У справі у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18) мало місце зміна строку кредитування відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

У справі, яка переглядається, за умовами кредитного договору строк кредитування встановлено до 11 липня 2019 року і цей строк в порядку частини другої статті 1050 ЦК України не змінювався. З позовом до поручителя банк звернувся до суду 21 листопада 2011 року.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду щодо наявності підстав вважати, що порука ОСОБА_2 є припиненою за весь період, за який виникла заборгованість, яка є предметом даного спору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову до поручителя у повному обсязі, апеляційний суд не врахував, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд не з`ясував, у якій частині щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів порука ОСОБА_2 припинилася, а в якій частині - ні, не встановив, за який період та за якою сумою кредитної заборгованості поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов`язань.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити.

Постанову Волинського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в частині вимог Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на заставне майно скасувати.

Справу у цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк