ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року Банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 151863,78 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ 21,73 від 11.09.2015 року складає 3 300 000,00 грн..

До позовної заяви позивачем було додано заяву про забезпечення позову від 08 жовтня 2015 року, в якій останній просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: нежиле приміщення, комора третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення. Також, в даній заяві позивач просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення; направити до відповідного органу реєстрації обтяжень заяви про реєстрацію обтяжень на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачам.

Крім того, у даній заяві про забезпечення позову позивач просив обмежити відповідачам у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань; заборонити відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб видачу відповідачу паспорта/проїзного документа; Адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань.

Вказана заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідачі на протязі тривалого часу не виконують взяті на себе зобов`язання, у банка відсутні підстави вважати, що ними будуть припинені недобросовісні дії щодо виконання обов`язків перед кредитором. Найчастіше за порушенням зобов`язань перед банком відбувається вчинення відповідачами всіх можливих заходів щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного їм майна і коштів. Це виражається у передачі третім особам права власності на майно і кошти або його переховування від банку й державної виконавчої служби, а також проведенні інших операцій з майном та коштами щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за його рахунок. Крім того, відповідачі використовують такий спосіб ухилення від виконання зобов`язань, як виїзд за межі України, що унеможливлює реальне виконання рішення суду, оскільки державна виконавча служба не має можливості ознайомлювати боржника з його правами та рухом виконавчого провадження, тому неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідачами наразі здійснюються будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного в заяві про забезпечення позову нерухомого майна; в заяві про забезпечення позову відсутнє обґрунтування наявності фактичних обставин, зважаючи на предмет позову та зазначені у позові підстави, з якими позивач пов`язує застосування вказаних ним у заяві про забезпечення позову заходів забезпечення позову. Крім того, суд вказав, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, зважаючи на те, що дана справа наразі ще не розглянута судом по суті. Наявність же за твердження позивача у відповідачів лише самого кредитного зобов`язання перед банком не є виключною підставою для задоволення заяви позивача на звернення до суду з вимогами про їх обмеження у праві виїзду за кордон.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що сам факт відмови відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором свідчить про намір ухилитися від відповідальності. Крім того, апелянт вказує, що тимчасове обмеження громадян України у праві виїзду за кордон у разі невиконання ним кредитних зобов`язань, здійснюється за рішенням суду або постановою прокурора.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

В заяві про забезпечення позову в обґрунтування необхідності забезпечення позову у зазначений спосіб позивач посилається на те, що відповідачі на протязі тривалого часу не виконують взяті на себе зобов`язання, у банка відсутні підстави вважати, що ними будуть припинені недобросовісні дії щодо виконання обов`язків перед кредитором, відповідачі можуть здійснити всі можливі заходи щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного їм майна і коштів шляхом передачі третім особам права власності на майно і кошти або його переховування від банку й державної виконавчої служби, а також проведенні інших операцій з майном та коштами щодо позбавлення банку можливості задовольнити свої вимоги за його рахунок. Крім того, відповідачі використовують такий спосіб ухилення від виконання зобов`язань, як виїзд за межі України, що унеможливлює реальне виконання рішення суду, оскільки державна виконавча служба не має можливості ознайомлювати боржника з його правами та рухом виконавчого провадження, тому неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

В даній заяві про забезпечення позову позивач посилається на положення ст.ст. 151-153 ЦПК України в редакції станом на 2015 рік.

До заяви про забезпечення позову, на підтвердження наявності у відповідачів права власності на вказане в заяві нерухоме майно, позивачем долучено «Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта» № 445206701 від 07.10.2015 року та № 45250600 від 07.10.2015 року відповідно.

Разом з цим, до заяви про забезпечення позову заявником не додано жодного доказу на підтвердження вимог заяви про забезпечення позову у спосіб, зазначений позивачем, не надано доказів того, що на час розгляду даної заяви, а саме 15 червня 2021 року, ОСОБА_1 є власником: нежилого приміщення, комора третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю « Крутогірний », що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , та квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 ; а ОСОБА_2 є власником: нежилого приміщення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3 .

Позивачем не надано доказів того, що відповідачами наразі здійснюються будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного в заяві про забезпечення позову нерухомого майна; в заяві про забезпечення позову відсутнє обґрунтування наявності фактичних обставин, зважаючи на предмет позову та зазначені у позові підстави, з якими позивач пов`язує застосування вказаних ним у заяві про забезпечення позову заходів забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на належне відповідачам вищевказане нерухоме майно в межах суми стягнення, при цьому доказів вартості цього майна не надано.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов вірного висновку про неможливість при вирішенні питання про забезпечення позову здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності його вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, в заяві про забезпечення позову позивач, серед інших вимог, просить направити до відповідного органу реєстрації обтяжень заяви про реєстрацію обтяжень на все рухоме майно, що належить відповідачам, при цьому будь-яке обґрунтування цих вимог із посиланням на докази, в заяві відсутнє.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення; направлення до відповідного органу реєстрації обтяжень заяви про реєстрацію обтяжень на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачам.

Крім того, у даній заяві про забезпечення позову позивач просить обмежити відповідачам у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань; заборонити відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб видачу відповідачу паспорта/проїзного документа; Адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань.

Згідно ч. 3 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 441 ЦПК України, в редакції, яка діє на час розгляду даної заяви, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

У відповідності до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у редакції від 10.12.2015 встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п. 1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.

Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон, а не обмеження право виїзду за межі України.

Так, дійсно Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Встановивши, що дана справа наразі ще не розглянута судом по суті, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність у відповідачів лише самого кредитного зобов`язання перед банком не є виключною підставою для задоволення заяви позивача на звернення до суду з вимогами про їх обмеження у праві виїзду за кордон.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт відмови відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором свідчить про намір ухилитися від відповідальності, - колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали. Суд першої інстанції на вказані твердження дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають нормам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді вказаної заяви, судом першої інстанції були дотримані вимоги процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала як законна та обґрунтована підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко