№ 201/9608/21
провадження 2/201/3586/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 19 квітня 2021 року в ході проведення «громадських слухань», призначених згідно розпорядження міського голови м. Дніпра в приміщені адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради за адресою вул. Шевченко, 6 відповідач ОСОБА_2 поширив недостовірні відомості, в яких принизив честь, гідність, ділову репутацію позивача. Так, згідно отриманого позивачем від ДМР аудіо-запису, в своїх висловлюваннях до головуючої на слуханнях особи - заступника начальника Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпропетровської міської ради Тепленка О. - відповідач в образливих виразах виклав відомості щодо особи позивача, його соціальної і побутової поведінки, способу життя, висловившись принизливим для нього чином, заявляв що він вчиняв кримінальні правопорушення, є представником «криміналітету», «тероризує мешканців провулку», а Громадську організацію СІПАТО-ООС «РУКА БРАТА», яку очолює позивач, назвав «кримінальним угрупуванням».

З посиланням на: ст. 3, 21, 28, 31, 32 Конституції України - честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, а також проголошується право кожного на повагу до його гідності, відповідно до ст. 23, 277, 278 Цивільного Кодексу України, коли честь людини та гідність були ображені, вона вправі звернутись до суду з позовом про захист честі та гідності; ст. 201 ЦК України - честь, гідність і ділова репутація віднесені до особистих немайнових благ, що охороняються законом та практики Європейського суду з прав людини,- ділова репутація входить до обсягу прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п. 52 рішення у справі «Frisk and Jensen проти Данії»); п. 58 рішення Європейського суду з прав людини «Cicad проти Швейцарії» визначено, що будь-яка особа, яка здійснює своє право на свободу вираження поглядів, бере на себе і відповідальність за свої дії, межі якої залежать від конкретної ситуації. Іншими словами, ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необгрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб. Стаття 10 Конвенції, яка гарантує свободу вираження поглядів, захищає осіб від відповідальності тільки тоді, коли вони діють добросовісно. Відповідальність розповсюджується на осіб, що вчиняють наклеп умисно або необережно - несумлінно ставляться до перевірки інформації, яку нерадиво поширюють позивач вважає, що оголошена відповідачем інформація є недостовірною, негативною та поширена свідомо з метою образи, завдати шкоди честі, гідності, діловій репутації позивача та принизити його соціальний статус, сформувавши в уяві посадової особи органу місцевого самоврядування негативний образ про позивача, та тим самим вплинути на прийняття ним подальшого рішення щодо предмету обговорення на громадських слуханнях, і який безпосередньо зачіпав майнові інтереси позивача (стосовно затвердження проекту відведення земельної ділянки).

Відповідач знав, що позивач є ветераном бойових дій в АТО, має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, що працює приватним адвокатом. Проте відповідач свідомо скористався відсутністю на цих «слуханнях» позивача та членів його родини, оскільки достеменно знав, що вони не могли у доступний спосіб отримати відомості про їх призначення головою ДМР, - на офіційній інтернет - сторінці Дніпровської міської ради «Дніпрорада» - в підрозділі «Оголошення» розділу «Контакт - Центр» така інформація була відсутня. Завдана діями відповідача моральна шкода полягає у тривалих моральних стражданнях, глибина яких була суттєвою, і викликана приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача - у сприйнятті посадової особи Дніпровської міської ради. Глибина перенесених переживань позивача посилена у зв`язку із свідомим приниженням відповідачем його соціального статусу, про який він знав, - добровольця Збройних Сил України з квітня 2014 року по 2016 року, захисника суверенітету України, що отримав поранення в ході бойових дій в АТО. Відповідач міг не знати про те, що позивач має нагороди, Відзнаку Президента України, у т. ч. - відзнаку Дніпровської міської ради «Захисник Вітчизни», інші заслуги з 2016 - по 2021рік. Проте відповідач знав про те, що позивач є єдиний серед мешканців навколишніх вулиць, хто здійснив такий вчинок і згідно Закону має першочергове право на виділення земельної ділянки для будівництва власного будинку. Крім того, відповідач знав, що позивач є керівником Громадського об`єднання «Спілка поранених і інвалідів АТО - ООС «РУКА БРАТА», зареєстрованого в будинку по АДРЕСА_1 , де періодично проводяться наради, збори, вивішені державні та військові символ. Тому застосований відповідачем спосіб приниження честі та гідності позивача завдав йому морального болю.

Позивача глибоко вразило нічим не вмотивована і невиправдана поведінка відповідача, образливий спосіб плюндрування його чесного імені, оскільки особисті дії позивача - жодним чином не стосувались і не зачіпали прав та майнових інтересів відповідача, - зокрема позивач подав на затвердження проект відведення земельної ділянки навпроти будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 і щодо цього 19 квітня 2021року йшло жваве обговорення у його відсутність, а земельна ділянка відповідача знаходиться в іншому місці. У зв`язку з цим нічим не вмотивована і не виправдана злоблива поведінки відповідача в агресивний спосіб плюндрування чесного імені позивача завдали йому моральної травми. Найбільшого рівня морального пригнічення позивач відчув на собі від того, що негативні вислови були вчинені тією особою, щодо якої для суспільному загалу взагалі не відомо його заслуг перед громадою м. Дніпра.

Разом з тим наслідки цих незаконних дій відповідача були негативні - після прослуховування отриманого позивачем від ДМР аудіо - запису вказаних громадських слухань сам позивач та члени його родини пережили нервовий стрес, а в подальшому і тривалі моральні переживання. Негативним наслідком цих дій стало і різке погіршення стану здоров`я самого позивача, що потребувало його амбулаторного лікування у зв`язку із перенесеним гіпертонічним кризом та надалі - проходження курсу психологічної реабілітації протягом серпня 2021 року. З метою відновлення стану свого здоров`я позивач по-сьогодні змушений приймати заспокійливі ліки та нормалізуючі тиск медичні препарати, у зв`язку з чим позивач поніс матеріальні витрати.

Позивач звертався з заявами до правоохоронних органів та інш. з метою спростування вказаної інформації, але такого спростування не відбулося, фактично була відмова. Позивачу завдана значна моральна шкода. Звертався з цим питанням і до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити і він вимушений звернутися з позовом до суду. Просив визнати недостовірними негативні відомості, поширені відповідачем 19 квітня 2021 року на громадських слуханнях в приміщені адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради за адресою вул. Шевченко, 6 відносно особи позивача, зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію, шляхом направлення письмової заяви відповідного змісту із публічними вибаченнями на ім`я міського голови м. Дніпра з копією на адресу позивача та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в письмовому зверненні до суду, відзиві позовні вимоги не визнав, вважаючи їх не доведеним і безпідставним, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з`ясовано, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 начебто 19 квітня 2021 року в ході проведення «громадських слухань», призначених згідно розпорядження міського голови м. Дніпра в приміщені адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради за адресою вул. Шевченко, 6 відповідач ОСОБА_2 поширив недостовірні відомості, в яких принизив честь, гідність, ділову репутацію позивача. Так, згідно отриманого позивачем від ДМР аудіо-запису, в своїх висловлюваннях до головуючої на слуханнях особи - заступника начальника Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпропетровської міської ради Тепленка О. - відповідач в образливих виразах виклав відомості щодо особи позивача, його соціальної і побутової поведінки, способу життя, висловившись принизливим для нього чином, заявляв що він вчиняв кримінальні правопорушення, є представником «криміналітету», «тероризує мешканців провулку», а Громадську організацію СІПАТО-ООС «РУКА БРАТА», яку очолює позивач, назвав «кримінальним угрупуванням».

Відповідно до ст. 3, 21, 28, 31, 32 Конституції України - честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, а також проголошується право кожного на повагу до його гідності, відповідно до ст. 23, 277, 278 Цивільного кодексу України, коли честь людини та гідність були ображені, вона вправі звернутись до суду з позовом про захист честі та гідності. Згідно ст. 201 ЦК честь, гідність і ділова репутація віднесені до особистих немайнових благ, що охороняються законом.

Згідно до практики Європейського суду з прав людини,- ділова репутація входить до обсягу прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п. 52 рішення у справі «Frisk and Jensen проти Данії»). У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини «Cicad проти Швейцарії» визначено, що будь-яка особа, яка здійснює своє право на свободу вираження поглядів, бере на себе і відповідальність за свої дії, межі якої залежать від конкретної ситуації. Іншими словами, ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необгрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб. Стаття 10 Конвенції, яка гарантує свободу вираження поглядів, захищає осіб від відповідальності тільки тоді, коли вони діють добросовісно. Відповідальність розповсюджується на осіб, що вчиняють наклеп умисно або необережно - несумлінно ставляться до перевірки інформації, яку нерадиво поширюють.

Оголошена відповідачем інформація є недостовірною, негативною та поширена свідомо з метою образи, завдати шкоди честі, гідності, діловій репутації позивача та принизити його соціальний статус, сформувавши в уяві посадової особи органу місцевого самоврядування негативний образ про позивача, та тим самим вплинути на прийняття ним подальшого рішення щодо предмету обговорення на громадських слуханнях, і який безпосередньо зачіпав майнові інтереси позивача (стосовно затвердження проекту відведення земельної ділянки).

Як стверджує позивач, відповідач знав, що позивач є ветераном бойових дій в АТО, має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, що працює приватним адвокатом. Проте відповідач свідомо скористався відсутністю на цих «слуханнях» позивача та членів його родини, оскільки достеменно знав, що вони не могли у доступний спосіб отримати відомості про їх призначення головою ДМР, - на офіційній інтернет- сторінці Дніпровської міської ради «Дніпрорада» - в підрозділі «Оголошення» розділу «Контакт - Центр» така інформація була відсутня. Завдана діями відповідача моральна шкода полягає у тривалих моральних стражданнях, глибина яких була суттєвою, і викликана приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача - у сприйнятті посадової особи Дніпровської міської ради. Глибина перенесених переживань позивача посилена у зв`язку із свідомим приниженням відповідачем його соціального статусу, про який він знав, - добровольця Збройних Сил України з квітня 2014 року по 2016 року, захисника суверенітету України, що отримав поранення в ході бойових дій в АТО. Відповідач міг не знати про те, що позивач має нагороди, Відзнаку Президента України, у т. ч. - відзнаку Дніпровської міської ради «Захисник Вітчизни», інші заслуги з 2016 - по 2021рік. Проте відповідач знав про те, що позивач є єдиний серед мешканців навколишніх вулиць, хто здійснив такий вчинок і згідно Закону має першочергове право на виділення земельної ділянки для будівництва власного будинку. Крім того, відповідач знав, що позивач є керівником Громадського об`єднання «Спілка поранених і інвалідів АТО- ООС «РУКА БРАТА», зареєстрованого в будинку по АДРЕСА_1 де періодично проводяться наради, збори, вивішені державні та військові символ. Тому застосований відповідачем спосіб приниження честі та гідності позивача завдав йому морального болю.

Відповідачу, на думку позивача, було також достеменно відомо, що позивач має безпосереднє відношення до діяльності ВЦА м. Красногорівка Донецької області, оскільки з 2016 року проходив повз автомобіль позивача із відповідною інформаційною наліпкою на склі. Поряд з цим позивач надає підтвердження тому, що з 01 лютого 2016 року по 2021 року є дійсним радником ВЦА м. Красногорівки Донецької області, і здобув заслужену повагу та честь бути відзначеним цією місцевою громадою. Позивача глибоко вразило нічим не вмотивована і невиправдана поведінка відповідача, образливий спосіб плюндрування його чесного імені, оскільки особисті дії позивача - жодним чином не стосувались і не зачіпали прав та майнових інтересів відповідача, - зокрема позивач подав на затвердження проект відведення земельної ділянки навпроти будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 і щодо цього 19 квітня 2021 року йшло жваве обговорення у його відсутність, а земельна ділянка відповідача знаходиться в іншому місці.

У зв`язку з цим, на думку позивача, нічим не вмотивована і не виправдана злоблива поведінки відповідача в агресивний спосіб плюндрування чесного імені позивача завдали йому моральної травми. Найбільшого рівня морального пригнічення позивач відчув на собі від того, що негативні вислови були вчинені тією особою, щодо якої для суспільному загалу взагалі не відомо його заслуг перед громадою м. Дніпра. Разом з тим наслідки цих незаконних дій відповідача були негативні - після прослуховування отриманого позивачем від ДМР аудіо - запису вказаних громадських слухань сам позивач та члени його родини пережили нервовий стрес, а в подальшому і тривалі моральні переживання. Негативним наслідком цих дій стало і різке погіршення стану здоров`я самого позивача, що потребувало його амбулаторного лікування у зв`язку із перенесеним гіпертонічним кризом та надалі - проходження курсу психологічної реабілітації протягом серпня 2021. року. З метою відновлення стану свого здоров`я позивач по-сьогодні змушений приймати заспокійливі ліки та нормалізуючі тиск медичні препарати, у зв`язку з чим позивач поніс матеріальні витрати.

Крім того, позивач наголошує, що в безпосередньому причинному зв`язку з незаконними діями відповідача є те, що істотно змінився звичний плин його життя та ділової активності і планів роботи адвоката, - він був змушений протягом всього серпня 2021року перенести цілий ряд судових слухань за своєї участі - у зв`язку із необхідністю проходження курсу психологічної реабілітації. Опублікована та доведена до широкого кола осіб відповідачем інформація про особу, майновий стан та професійну діяльність позивача є недостовірною та такою, що носить негативний, образливий характер, цілком не відповідає дійсності, завдає шкоди немайновим правам позивача, зокрема на повагу його честі, гідності, ділової репутації як фізичної особи, так і керівника підрозділу облдержадміністрації. З урахуванням того, що відповідачем відносно позивача розповсюджено недостовірну інформацію, то такі відомості підлягають спростуванню відповідачем. В той же час, судження відповідача про особу та діяльність позивача, висловлені в грубій, образливій, принизливій формі, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача. Позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, інформація набула великого розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач.

Позивач звертався з цим питанням до відповідача, але в добровільному порядку спростування вказаної інформації в цьому повідомленні не відбулося, відповідач відмовився це робити. Моральну шкоду позивач оцінює в 20 000 грн.. Отже, в добровільному порядку спростування вказаної інформації не відбулося, відповідач відмовився це робити, виник спір, який добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов`язані з фізичною особою.

Судом з`ясовано, що як стверджує позивач 19 квітня 2021 року в ході проведення «громадських слухань», призначених згідно розпорядження міського голови м. Дніпра в приміщені адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради за адресою вул. Шевченко, 6 відповідач ОСОБА_2 поширив недостовірні відомості, в яких принизив честь, гідність, ділову репутацію позивача. Так, згідно отриманого позивачем від ДМР аудіо-запису, в своїх висловлюваннях до головуючої на слуханнях особи - заступника начальника Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпропетровської міської ради Тепленка О. - відповідач в образливих виразах виклав відомості щодо особи позивача, його соціальної і побутової поведінки, способу життя, висловившись принизливим для нього чином, заявляв що він вчиняв кримінальні правопорушення, є представником «криміналітету», «тероризує мешканців провулку», а Громадську організацію СІПАТО-ООС «РУКА БРАТА», яку очолює позивач, назвав «кримінальним угрупуванням».

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем.

Отже позивач вважає вказані відповідачем обставини невірними, не відповідаючими дійсності, вони порочать його честь і гідність, ділову репутацію, інформація набула великого розголосу. Винним у всьому вказаному є відповідач. Про нього розповсюджена недостовірна інформація.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права

Судом з`ясовано, що в своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати недостовірними негативні відомості, поширені відповідачем 19 квітня 2021 року на громадських слуханнях в приміщені адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради за адресою вул. Шевченко, 6 відносно особи позивача, зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію, шляхом направлення письмової заяви відповідного змісту із публічними вибаченнями на ім`я міського голови м. Дніпра з копією на адресу позивача та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Зазначені вимоги позивача відповідач не визнає, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 , як стверджує відповідач, вищевказану позивачем інформацію про особу громадянина України ОСОБА_1 на громадських слуханнях ДМР не заявляв. Користуючись відсутністю аудіо запису позивач нечебто приписує відповідачу вислови, які ОСОБА_2 не казав та висловлювався лише про те, як захистити будинки мешканців пров. Радіо від руйнування. Протоколом громадських слухань, який було складено на базі аудіо запису-жодних відомостей про особу позивача немає.

Згідно презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За начебто вчинений наклеп позивача на відповідача, на думку останнього, ОСОБА_1 повинен нести відповідальність, адже у відповідності до п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини «Cicad проти Швейцарії» ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необґрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб».

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що саме в ході проведення «громадських слухань», призначених згідно розпорядження міського голови м. Дніпра в приміщенні адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, за адресою вул. Шевченко, 6, відповідач і принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Проте, ОСОБА_3 не додав копії аудіо-матеріалів даного слухання з невідомих причин, тим самим, через відсутність електронного доказу не обґрунтував вимоги та доводи власної позовної заяви.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно зі ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Письмових, речових або ж електронних доказів в позовній заяві немає. Отже, доводи позивача про публікацію, яка порушує його права вважаються безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 також є ветераном Збройних Сил України з вислугою 27 років, старшим офіцером в званні підполковник, що має численні урядові нагороди і який на даний час в Державному космічному агентстві України працює над питанням обороноздатності України. Отже і відповідач вважає, що висловлювання позивача на адресу відповідача в позові є прямою демонстраціє зневаги позивача до Збройних Сил України. Даними висловами ОСОБА_1 порушує ст. 21 Конституції України, якою передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідач ОСОБА_2 є кадровим офіцером Збройних

сил України в званні підполковника. Почесним працівником Космічної галузі України, відзначеним нагородами Міністерства оборони України, Державного космічного агентства України, КБ «Південне». У сукупності Відповідач 49 років служив у Збройних Силах, працював в ракетнокосмічній галузі України тобто достеменно знає ціну слова офіцера та значення понять: честь та звитяга, чесність та людяність. Відповідач за своє життя не мав дисціплінарних стягнень, не вчинив жодного, навіть адміністративного правопорушення. Не мав приводів до правоохоронців та у розшуку не перебував. Із сусідами конфліктів він не має. Позитивно характеризується. На даний час відповідач обіймає керівну посаду в Дніпропетровському представництві Головного замовника - Державного космічного агентства України.

ОСОБА_2 звертався до Дніпровської міської ради із проханням звернути

увагу на законність виданого проекту земельної ділянки, яке знаходиться навпроти земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідач вважає, що позивач ОСОБА_1 навмисно зробив пожежу на земельній ділянці, на якій були дерева, котрі тримали схил яру. А також на земельній ділянці збудував огорожу, тим самим присвоїв її собі. Дані факти підтверджуються фотографіями (додатки). Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не дозволяв заходити мешканцям пров. Радіо для прибирання будівельного сміття і погрожував усім їх фізичною розправою.

Стосовно низки різних дій позивача були виклики працівників поліції, складалися протоколи.

В ході проведення громадських слухань, призначених згідно розпорядження міського голови м. Дніпра в приміщенні адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, за адресою вул. Шевченко, 6 ОСОБА_2 вказував правдиві відомості та не мав наміру принизити честь та гідність ОСОБА_3 та його ділову репутацію. Відповідач вважає, що позивач має на меті самовільний захват земельної ділянки, на якій вже самовільно та без жодних дозволів відбудовано домоволодіння позивача. Метою даного заволодіння комунального майна, що належить Дніпропетровській міській раді є розширення будівництва будинків, житлових споруд та гаражів позивачем у повеневій зоні, в яру між будинками (сторони межують через яр, по-сусідству).

Згідно висновку КП «Гідроспоруди» дана територія відноситься до території з просідальними ґрунтами, тобто в її межах можуть виникати такі негативні явища, такі як: просідання ґрунтів внаслідок техногенного замочування витоками із аварійних водо несучих мереж, а також ерозійні процеси на ділянках де немає зелених насаджень. Будівництво в цій зоні може привести до руйнування будинків мешканців

АДРЕСА_4 .

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від

27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо.

ОСОБА_2 усю свою викладену інформацію доводив доказами, тому не порушував права ОСОБА_1 . Також, позивач у власній позовній заяві зазначає, що має серйозні психічні проблеми і змушений приймати заспокійливі ліки та препарати високої вартості. Відповідач вважає, що такі розлади ОСОБА_1 можуть бути пов`язані з можливим посттравматичним стресовим розладом (ПТСР) після поранень та військової служби і ніяким чином не стосується до впливу відповідача на його життя. ОСОБА_2 офіційно заявляє, що ніяких відносин з позивачем не має, не контактує та ніяких заяв стосовно ОСОБА_1 в засобах масової інформації не робив.

Згідно ч. 6 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 18 постанови обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті

немайнові права.

В обґрунтуваннях своєї позивної заяви позивач виходив із того, щодо розповсюджена недостовірної інформації не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями позивача. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Поняття оціночного судження та відмінності оцінки факту від самого факту надано в рішенні Європейського суду по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986). Суд визначив ці поняття і витлумачив в їх світлі Конвенції наступним чином: «На думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна».

Також Європейський суд з прав людини визнав право на оціночні судження, але із застереженням, що вони повинні базуватися на хоча б мінімальному наборі фактів. В іншому випадку таке судження вважається зловживанням свободою слова. Такі висновки сформулював ЄСПЛ при розгляді скарги представників «Нової газети (Росія) і журналіста цього видання ОСОБА_10, в якій вони наполягали на тому, що російський суд незаконно зобов`язав газету спростувати одну з публікацій. У своєму висновку ЄСПЛ висловив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилення на незалежне дослідження.

Для спростування недостовірної інформації і захисту честі і гідності суди повинні правильно розмежувати оціночні судження від тверджень про факти. При цьому спростування недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Зміст понять «фактичне твердження» та «оціночне судження» також було розкрито у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц, відповідно до якої: твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом; судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Настання моральних страждань, яких можливо й зазнав позивач, в безпосередньому зв`язку з діями відповідача не перебувають, а отже й за наслідки її рішень відповідати не може. Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони не доведені доказами.

Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Вказане відображається в практиці Дніпровського апеляційного суду (справа № 201/6848/18 постанова від 05 грудня 2019 року). Окрім того, згідно загальноприйнятої практики Верховного суду, під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону № 2657-XII оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободі вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (INSTYTUT EKONOMICHNYKH REFORM, TOV v. UKRAINE, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 02 червня 2016 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 753/21759/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 758/6022/14-ц та ін.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено, що сторони є публічними особами, що не заперечувалося ними і самими та підтверджується наявним матеріалами справи, займаються публічною діяльністю, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо них є значно ширшою, оскільки вони безпосередньо відіграють важливу роль у діяльності держави та суспільства, та їх безпосередні дії становить суспільний інтерес.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» № ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Так, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, тобто є не твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути, а ні спростовані, а ні підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачами повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд не погоджується із висновками позивача про можливість задоволення позову, оскільки поширена відносно позивача вищевикладена інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.

Позивачем не було доведено належними доказами, що поширена про нього інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням, не довів, що оспорена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1). Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. При цьому, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, визначено такий спосіб захисту як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За нормами ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пленум Верховного суду України в Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив у п. 3 зокрема, що: «Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4).

Позивачем у повному обсязі не обґрунтовано завдану йому моральну шкоду протиправними діями відповідача, що виразилися у оприлюдненні недостовірних та образливих, принижуючих відомостей, та, відповідно, завдали шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача.

За правилами частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ч. 9 ст. 10 ЦПК України). Крім того, згідно норм пунктів 4 та 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У відповідності до положень статті 68 Конституції України та за нормами статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, право звернутися до суду з позовом про захист такого права, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Разом з тим, згідно статті 1 (Визначення термінів) Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» (із змінами та доповненнями), де законодавцем встановлено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Натомість, діючими нормами Законів України та/або іншими нормативно- правовими актами не надано правове визначення терміну (словосполученню) «недостовірна інформація».

Частиною 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Правове тлумачення статті 277 ЦК України свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

Згідно із частинами 4 та 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу діями відповідача не було завдано моральної шкоди з зазначених встановлених законодавцем підстав.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України, зазначено, шо - «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом».

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Працюючи на благо малозабезпечених верств населення, позивач здійснює вагомий внесок в соціальний захист населення, що свідчить про його морально-етичні якості, особисті та ділові якості оцінюються суспільством, що він має гарну ділову репутацію, свідчать численні подяки на його адресу.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 3 Конституції України визначено, що «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю». Згідно зі статтею 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 32 Конституції визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Нормами статті 275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, захист особистого немайнового права може здійснюватися відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно зі статтею 276 ЦК України орган державної влади, фізична особа або юридична особа, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення, якщо такі дії не вчинюються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе віднести їх за рахунок держави.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 18, 23, 94, 265, 269, 270, 275-278, 280, 297, 299, 302, 1167 ЦК України, ст. 29, 30, 47-1 Закону України «Про інформацію», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя