Дата документу 04.02.2021
Справа № 501/3018/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про поділ спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Дубінчук Ж.М.,

представник відповідача - адвокат Чугунов В.В.,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 07.09.2020 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного майна подружжя (а.с.2-5), згідно якого просить суд:

- визнати земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття, водночас припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та будинку;

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 6306,00 грн. та витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн.

Позов мотивований тим, що сторони з 30.09.2003 перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Станом на день подачі позову до суду, позивач звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .

Під час шлюбу за спільні кошти подружжя, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) за адресою: АДРЕСА_1 .

На вказаній земельній ділянці сторони збудували житловий будинок літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття. Право власності на цей будинок оформлено на ім'я відповідача ОСОБА_2 .

Позивачка стверджує в позові, що відповідач право власності на вказане майно не визнає, перешкоджає їй в здійсненні права власності, що змусило її звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 23.10.2020 надав до суду відповідь на відзив (а.с.36-37), згідно якого просить суд позов задовольнити частково в частині визнання за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки та будинку, стягнути з нього на користь позивача 3153,00 грн. як компенсацію витрат по сплаті судового збору, в решті вимог в частині визнання спірного майна спільною власність подружжя та стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, тощо.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд задовольнити позов частково з підстав, викладених у відзиві на позов, тощо.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з 30.09.2003 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 (а.с.9).

Під час шлюбу за спільні кошти подружжя, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

На вказаній земельній ділянці сторони збудували житловий будинок літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття. Право власності на цей будинок зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_2 (а.с.11-12).

IІІ. Оцінка Суду.

За правилами ст.ст.57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Разом з тим, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) за адресою: АДРЕСА_1 отримано одним з подружжя у власніть під час перебування сторін у шлюбі.

Також, спірне домоволодіння - будинок літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття було побудовано під час перебування сторін у шлюбі. За таких обставин, виходячи із презумпції належності подружжю на праві спільної сумісної власності будь-якого майна, набутого під час шлюбу, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому є обґрунтованою вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України та ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при наявності спору, суд має право призначити ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи здобуті у судовому засіданні докази, суд вважає, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не має, тому частки кожного із подружжя є рівними.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 2 ст.367 ЦК України визначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Отже, вимоги позову про визнання права власності за позивачем на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) та будинку загальною площею 128,1 кв.м., з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та будинку є обгрунтованимим та підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

ІV. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Зокрема, згідно квитанції від 04.09.2020 року (а.с.1) позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплачено 6306,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позову на користь позивача.

Крім того, згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи є:

- копія витягу з договору про надання правничої допомоги №643 від 01.09.2020 (а.с.20);

- ордер серії ОД №676029 (а.с.23);

- розрахунок витрат на правову допомогу (а.с.22);

- квитанція до прибуткового касового ордеру №06 від 03.09.2020 про сплату ОСОБА_1 6000,00 грн. за договором про надання правової допомоги (а.с.21).

Отже, у зв`язку із задоволенням позову, вимога про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягає задоволенню.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу - задовольнити повністю.

Визнати земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,044 га (кадастровий номер :04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою - 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 - огорожі, №2 - воріт, №3 - вигрібної ями, №4, 5 - оглядових колодязів, І - покриття, водночас припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 6306,00 грн. та витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко