Постанова

Іменем України

06 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 643/5952/20

провадження № 61-3896св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А., в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 20 грудня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 3697, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А., застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування від 20 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697.

Позов обґрунтовано тим, що 19 січня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. 19 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 07 грудня 2017 року дії ОСОБА_2 перекваліфіковано із частини першої статті 286 КК України на частину другу статті 286 КК України. Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн. Вирок набрав законної сили. Постановою державного виконавця Московського відділу ДВС м. Харкова від 08 січня 2020 року відкрито відповідне виконавче провадження. 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 уклав договір дарування зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , за яким подарував останній квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , чим унеможливив виконання вироку суду. З огляду на викладене, позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 20 грудня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 3697, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Застосовано наслідки недійсності правочину та зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування від 20 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 840,80 грн, по 420,40 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не надано доказів того, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії як сторін договорів дарування не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача ОСОБА_2 вироку суду про стягнення з нього грошових коштів.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року доповнено судове рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 31 000,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 при розгляді цієї цивільної справи поніс витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню у заявленому розмірі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року залишено без змін. Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 10 000,00 грн з кожного. В іншій частині заяви відмовлено.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд погодився з його висновками, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення майнової та моральної шкоди, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, та зазначив, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. І, як наслідок, не виключається визнання договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), недійсним.

Змінюючи додаткове рішення суду першої інстанції щодо суми стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, складністю справи, тощо, а з урахуванням вимог розумності та справедливості, наявні підстави для стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 20 000,00 грн, тобто по 10 000,00 грн з кожного.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 09 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі по 5 000,00 грн з кожного. В решті вимог заяви відмовлено.

Апеляційний суд, задовольняючи заяву позивача лише частково, вважав неспівмірним наданий Адвокатським об`єднанням «Парадігм» (далі - АО «Парадігм») обсяг послуг з їх вартістю (16 000,00 грн), ураховуючи фактичний вид правової допомоги (ознайомлення з матеріалами справи, складання заяв про ознайомлення з матеріалами справи, видачу копій процесуальних документів, ухвалення додаткового рішення, підготовки відзиву на апеляційні скарги, клопотання, участь у одному судовому засіданні), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг. На думку апеляційного суду, підготовка до розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи адвоката (його помічників), а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру, стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідачів, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою та згодом касаційною скаргою у новій редакції (на виконання ухвали Верховного Суду від 17 березня 2021 року) на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що:

-апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 552/3513/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 750/9204/16-ц, Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України);

-місцевий суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України);

- місцевий суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що:

- заявник отримав поштою відзив на апеляційну скаргу вже після апеляційного розгляду справи, а апеляційний суд відхилив його клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з відзивом позивача на апеляційну скаргу та надання доказів на обґрунтування своєї правової позиції, у зв`язку з чим порушено право заявника на захист своїх інтересів;

- факт того, що відповідачу ОСОБА_2 було відомо про наявність цивільного позову в межах кримінального провадження та зобов`язань за ним на момент укладання спірного договору дарування, не підтверджується будь-якими належними доказами. Про існування цивільного позову ОСОБА_2 могло бути відомо не раніше 22 грудня 2017 року (під час ознайомлення його захисником із матеріалами кримінальної справи), на дату підписання спірного договору дарування заявнику не було вручено підозру в кримінальному провадженні. Договір дарування укладено між відповідачами у 2017 році, а вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2019 року набрав законної сили лише 05 грудня 2019 року;

- у заявника не було підстав вважати, що при укладенні договору дарування він діяв недобросовісно та зловживав майновими правами кредитора, оскільки відсутні законні підстави вимагати з нього стягнення коштів на користь позивача;

- відповідач протягом розгляду кримінальної справи і до теперішнього часу має постійний дохід, завдяки якому має можливість відповідати за своїми зобов`язаннями перед будь-яким кредитором, що спростовує висновки судів про те, що після відчуження майна у відповідача буде відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

- професійна діяльність (у тому числі промисловий альпінізм) відповідача постійно пов`язана із ризиком для життя і здоров`я, тому передача майна матері обумовлена виключно побоюванням за своє життя та каліцтва свого здоров`я, а не уникненням виконання зобов`язань за майбутнім вироком суду, що також свідчить про відсутність мотивів уникнення грошових зобов`язань;

- позивач, який звертається до суду із позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Факт настання правового наслідку підтверджується зокрема скаргою від ОСОБА_3 від 10 лютого 2020 року на дії державного виконавця та позивача, які агресивним способом 31 січня 2020 року та 03 лютого 2020 року намагалися потрапити до подарованої квартири із загрозами описати її майно та накласти арешт на її речі;

- суди дійшли необґрунтованого висновку про наявність ознак фіктивного правочину і як наслідок підстав для застосування реституції, скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 і зобов`язання повернути квартиру дарувальнику, оскільки позивачем не доведено суду, що такий договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах, обов`язковою умовою для визнання правочину фіктивним повинна бути наявність вироку, який набрав законної сили та про який обидві сторони були обізнані, сам факт укладення договору дарування між близькими родичами (син і мати) не являється підставою для визнання договору дарування фіктивним.

У травні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскільки вона є необґрунтованою, та залишити без змін оскаржувані судові рішення, що є законними та обґрунтованими, а також наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми понесених судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зазначивши, що вартість наданих та тих, які будуть надані на підставі договору про надання правової та професійної правничої допомоги послуг, складає 15 000,00 грн.

В силу положень статті 400 ЦПК України, згідно з якою суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд не приймає до уваги додані до касаційної скарги ОСОБА_2 та відзиву позивача на касаційну скаргу ОСОБА_2 письмові докази, на підтвердження їхніх доводів, що не були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, та здійснює розгляд касаційної скарги за наявними у справі матеріалами, на підставі яких судами попередніх інстанцій прийнято оскаржувані рішення.

Разом із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 надав до Верховного Суду заяву про встановлення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи, та визначення порядку подання доказів щодо понесених судових витрат у справі (у порядку застосування частини восьмої статті 141 ЦПК України), в якій просить вирішення питання про стягнення остаточного розміру витрат на професійну правничу допомогу здійснити на підставі заяви про ухвалення додаткового рішення та погодження обсягу отриманої позивачем професійної правничої допомоги на стадії судового розгляду справи у суді касаційної інстанції.

Інші відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 станом на дату розгляду справи до Верховного Суду не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Ждановій В. С.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 17 березня 2021 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 643/5952/20 із Московського районного суду м. Харкова, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, до закінчення касаційного провадження та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2021 року матеріали справи № 643/5952/20 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2021 року № 1766/0/226-21 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та матеріали справи № 643/5952/20 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 січня 2015 року сталася ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

19 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, а 07 грудня 2017 року дії останнього перекваліфіковані з частини першої статті 286 КК України на частину другу статті 286 КК України.

08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 з ціною позову 1 470 000,00 грн, в якому просив визнати його цивільним позивачем в рамках кримінального провадження та стягнути майнову шкоду в сумі 520 000,00 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 950 000,00 грн.

22 грудня 2017 року ОСОБА_2 в рамках кримінального провадження № 0000019 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, і призначено йому покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік. Відповідно до статті 75 КК України ОСОБА_2 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням з іспитовим строком два роки. На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_2 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця свого проживання та роботи. На підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та від відбуття додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 57 553,54 грн в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди та 2 877,68 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього 60 431,22 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 982,08 грн в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Постановою державного виконавця Московського відділу ДВС м. Харкова від 08 січня 2020 року відкрито відповідне виконавче провадження за виконавчим листом відповідно до вказаного вироку суду.

Як убачається зі звіту про здійснення відрахувань та виплати ТОВ «Артель Промальп Агро», за період з 07 лютого 2020 року по 31 березня 2020 року за постановою від 30 січня 2020 року, виданою за виконавчим листом від 20 грудня 2019 року № 546/125/18, із доходів ОСОБА_2 утримана сума за лютий-березень 2020 року у розмірі 1 020,00 грн.

20 грудня 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарована) укладено спірний договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А., зареєстрований в реєстрі за № 3697, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , дар оцінено в 50 000,00 грн. Із договору вбачається, що обдарований свідчить, що дарунок прийняв, одержавши ключі від квартири. Сторони договору свідчать, що договір спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх вибір є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить ознак фіктивного або удаваного правочину.

Сторони не заперечують, що відповідач ОСОБА_4 є рідною матір`ю відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 , від 26 березня 2020 року право власності на зазначену квартиру 20 грудня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20 грудня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 після відчуження квартири залишився у ній проживати разом із своєю родиною. Його мати, ОСОБА_4 , набувши у власність спірну квартиру, до вказаної квартири не вселялась, проживає за іншою адресою, де проживала до укладення договору.

ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано наступні документи: договір про надання правової та професійної правничої допомоги між АО «Парадігм» та ОСОБА_1 від 02 березня 2020 року № 2Б2020-АО; додаток № 1 до договору від 02 березня 2020 року - ставки погодинної оплати: 2 000,00 грн - адвокат керуючий партнер, адвокат партнер, помічник - 1 000,00 грн, фахівець - 500,00 грн, доручення про надання правової та професійної правничої допомоги № 1 до договору від 02 березня 2020 року № 2Б2020-АО, доручення про надання правової та професійної правничої допомоги № 2 до договору від 02 березня 2020 року № 2Б2020-АО; акти приймання передачі правової допомоги від 20 квітня 2020 року та від 29 вересня 2020 року, звіт про надану ОСОБА_1 професійну правничу допомогу за дорученням № 2 до договору від 22 квітня 2020 року - додаток до акта приймання-передачі від 22 квітня 2020 року, наказ від 12 квітня 2019 року № 4-к АО «Парадігм» про прийняття на роботу адвоката Петракій В. В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1836, видане Радою адвокатів Харківської області 18 червня 2013 року).

Із змісту договору про надання правничої допомоги від 02 березня 2020 року вбачається, що за надання правової і професійної правничої допомоги клієнт виплачує винагороду у формі гонорару, розмір якого визначається сторонами одним із таких способів - у фіксованому розмірі, визначеному в дорученні, у відсотковому (процентному) відношенні залежно від ціни позову, про що зазначається у відповідному дорученні, у розмірі, що розраховується, виходячи із фактично наданих видів правової або професійної правничої допомоги та ставок погодинної оплати, визначених та погоджених сторонами у відповідному додатку до даного договору (пункт 4.3).

У дорученні від 02 березня 2020 року сторони визначили предмет доручення, а саме надання правової і професійної правничої допомоги, пов`язаної із підготовкою і зверненням клієнта для судового розгляду справи, встановили гонорар у розмірі 15 000,00 грн та умови сплати гонорару, а саме: остаточний розрахунок здійснює клієнт протягом 15 календарних днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

У дорученні від 20 квітня 2020 року сторони визначили предмет доручення, а саме надання правової і професійної правничої допомоги - представництво інтересів клієнта у судовій справі у суді першої інстанції, визначили гонорар у розмірі 16 000,00 грн, умови сплати гонорару - остаточний розрахунок здійснює клієнт протягом 15 календарних днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, дорученнями від 02 березня 2020 року та від 20 квітня 2020 року передбачено, що позивач повинен сплатити за надання правової та правничої допомоги у суді першої інстанції суму у розмірі 31 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Щодо суті спору

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Колегія суддів дійшла висновку, з урахуванням зазначених норм, що висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування від 20 грудня 2017 року недійсним та задоволення інших похідних вимог підтверджується матеріалами справи та фактичними обставинами, установленими судами обох інстанцій. Зокрема спірне нерухоме майно відчужене на підставі безвідплатного договору; спірне нерухоме майно відчужене на користь близького родича (від сина - матері); 19 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення в результаті скоєної ним ДТП за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 , звертаючись із цивільним позовом у кримінальному провадженні до відповідача ОСОБА_2 , просив суд стягнути на свою користь суму у загальному розмірі 1 470 000,00 грн, який судом задоволений частково (стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 250 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди), а вже 20 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 ; в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б свідчили про неприязні стосунки між близькими родичами, а підстав вважати, що відповідачу ОСОБА_3 не було достеменно відомо про скоєне її сином ДТП чи відкрите щодо нього кримінальне провадження та пред`явлення позову про стягнення коштів, немає; відповідачі не надали докази, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; ОСОБА_2 після відчуження квартири залишився у ній проживати разом із своєю родиною, його мати ОСОБА_4 до подарованої квартири не вселялась та проживає за іншою адресою, де проживала до укладення спірного договору; внаслідок відчуження на підставі безоплатного договору дарування у ОСОБА_2 зменшився обсяг майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором - ОСОБА_1 .

Зазначені обставини у сукупності, ураховуючи невиконане судове рішення про стягнення коштів, свідчать про те, що спірний договір дарування укладений із порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України та не був спрямований на настання реальних правових наслідків, ним обумовлених, а з іншою неправомірною метою - уникнення конфіскації майна у кримінальному провадженні, та він є недійсним в силу вимог статті 234 ЦК України з підстав його фіктивності.

Верховний Суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що відповідачі діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами відносно позивача ОСОБА_1 .

Визнаючи договір дарування недійсним, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що укладення цього договору направлено на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до члена власної сім?ї з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення стягнення в межах кримінального провадження.

Таким чином, доводи касаційної скарги з приводу неправильності застосування судами закону, правомірності спірного договору дарування, недоведеності позову та добросовісності заявника не знайшли своє підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 про існування цивільного позову стало відомо не раніше 22 грудня 2017 року, тобто після укладення спірного договору дарування, вирок суду, яким із нього стягнуто кошти набрав законної сили лише 05 грудня 2019 року, передача майна матері обумовлена виключно побоюванням за своє життя та каліцтва свого здоров`я, а не уникненням виконання зобов`язань за майбутнім вироком суду, спростовуються установленими судами обставинами, зводяться до незгоди заявника із висновками судів та необхідності переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу приписів статті 400 ЦПК України.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому відхиляються аргументи касаційної скарги про те, що заявник отримав поштою відзив на апеляційну скаргу вже після апеляційного розгляду справи, а апеляційний суд відхилив його клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з відзивом позивача на апеляційну скаргу та надання доказів на обґрунтування своєї правової позиції. Відсутність відповіді на відзив на апеляційну скаргу чи письмових пояснень не перешкоджає розгляду справи по суті, тим більше матеріали справи містять підтвердження направлення 11 лютого 2021 року відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 стороною позивача, апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подавав заявник, де відображена його правова позиція, в судовому засіданні 16 лютого 2021 року в суді апеляційної інстанції його інтереси представляв адвокат, отже його право на захист порушено не було.

Стягнення коштів на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 прийнято судом у межах справи № 546/125/18, а тому у суду немає підстав вважати, що відсутні законні підстави вимагати із заявника стягнення коштів на користь позивача, про що зазначено в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про те, що справу помилково розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, відхиляються, виходячи, у тому числі з того, що основна позовна вимога носить немайновий характер, вартість подарованого майна, визначена сторонами згідно з оспорюваним договором дарування, становить 50 000,00 грн, та справа не становить складної категорії.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а. с. 59 т. 1). Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 (а. с. 69-70 т. 1) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яку суд першої інстанції розглянув та ухвалив відмовити (а. с. 118 т. 1), оскільки для повного та всебічного встановлення обставин справи не вбачається необхідність проведення судового засідання з повідомленням сторін.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. У свою чергу співвідповідач реалізував своє право подати відповідне клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, належним чином розглянуте судом першої інстанції, заявник мав можливість надавати пояснення та аргументи, висловити свою позицію у справі, про що свідчать надані ним документи до суду, долучені до матеріалів справи, підстав вважати, що слухання справи за правилами спрощеного позовного провадження унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, немає, відповідно такі доводи касаційної скарги не підтвердились.

Доводи про стабільний дохід ОСОБА_2 не приймаються з огляду на установлені статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 128 Кодексу законів про працю України обмеження розміру відрахувань із заробітної плати та установлене судами незначне погашення боргу (лише 1 020,00 грн) поряд із очевидною метою укладення спірного договору дарування - уникнення реалізації майна, обумовленого цивільним позовом про стягнення коштів у межах відкритого кримінального провадження.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 552/3513/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 750/9204/16-ц, Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи є аналогічними із доводами його відзиву на позов таапеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга щодо суті спору підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення щодо суті спору - залишенню без змін із підстав, передбачених статтями 401, 410 ЦПК України.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції

Пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами п`ятою та шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Таким чином, суди попередніх інстанцій, оцінивши докази у їх сукупності та надавши їх належну оцінку, дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у суді першої інстанції, при цьому апеляційний суд обґрунтовано змінив додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року, зменшивши суму витрат до стягнення до 20 000,00 грн (по 10 000,00 грн з кожного), оскільки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, складністю справи, тощо.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, складності справи, затраченого адвокатом часу на надання відповідних послуг, того, що підготовка цієї справи до розгляду не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, обсяг послуг щодо представництва інтересів позивача у суді першої інстанції надавався клієнту в обмеженому форматі, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначений апеляційним судом розмір витрат у сумі 20 000,00 грн на користь позивача відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Касаційна скарга не містить жодних доводів з приводу необхідності скасування чи зміни розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, і колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги, скасування чи зміни додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року (у незміненій за результатами апеляційного розгляду частині) й постанови Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 рокуу відповідній частині, дійшовши висновку залишити їх без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

За статтею 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Таким чином, у випадку подання стороною справи до суду заяви про надання доказів про витрати, які вона сплатила за професійну правову допомогу у зв`язку з розглядом справи, у п`ятиденний строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, суд позбавлений можливості розглядати питання розподілу витрат на професійну правову допомогу до закінчення цього строку.

З огляду на відсутність доказів, що підтверджують предмет та обсяг наданих позивачу у суді касаційної інстанції правничих послуг, у Верховного Суду на дату розгляду справи немає підстав для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 на стадії касаційного розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик