Справа № 450/3843/20 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2382/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року в складі судді Величка О.В. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу,-

встановив:

У листопаді 2020 року позивач ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу.

Вимоги обґрунтовував тим, що 09.04.2017 між ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ОСОБА_2 укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданий у формі Полісу № АК/3624492.

29.01.2018 близько 14 годин 45 хвилин на автодорозі М-06 Київ-Чоп, 555 км, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , причiп Schwarz Muller, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_1 самовільно покинула місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушила п. 2.10 (а, б, в, д, е, є) Правил дорожнього руху України.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2018, справа № 450/416/18 ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , визнана винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Іншою постановою цього ж суду, справа № 450/415/18, ОСОБА_1 винна винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП України.

08.02.2019 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» розрахувало суму страхового відшкодування на підставі Звіту № 1818 від 22.02.2018 ТзОВ «СОС СЕРВІС Україна», претензії № 1119 від 22.01.2019 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

На підставі страхового акту № 53 від 08.02.2019, розмір виплати за відновлюваний ремонт транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_4 , склав 35404, 49 грн.

У зв`язку з викладеним і відповідно до умов Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АК/3624492 від 09.04.2017, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відшкодувало ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрати на ремонт транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , в сумі 35 404, 49 грн., що підтверджується платіжним дорученням № ЗРО12856 від 14.02.2019.

Під час дослідження страхового випадку стало відомо, що ОСОБА_1 самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди та в рамках адміністративного провадження встановлена її вина в ДТП з урахуванням ст. 124 КУпАП, ст. 122-4 КУпАП України.

Позивач звернувся до відповідачки з претензією за вих. № 10439/AK про виплату страхового відшкодування в порядку регресу від 27.07.2020 на суму 35 404, 49 грн., яку було проігноровано, відтак звернувся з позовом та просить стягнути з ОСОБА_1 35 404, 49 грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та сплачений судовий збір в розмірі 2 102 грн.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 35 404грн. 49 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму сплаченого судового збору в розмірі 2 102 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та необгрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд неправильно застосував положення ст. 38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Просить врахувати, що жодних договорів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності із ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» не укладала.

Тобто, у спірних правовідносинах ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» не є страховиком, а ОСОБА_1 не є страхувальником, а транспортний засіб водієм якого остання була, не був забезпеченим, тому позов є безпідставним.

Зазначаючи про відповідну судову практику вважає, що ст. 38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стосується водіїв, що мають договір страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, натомість якщо водій не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, зазначена стаття закону не застосовується.

Також звертає увагу, що не подавала до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» будь яких заяв, клопотань, листів із проханням оплатити ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 35404,49 грн., тому вважає, що позивач без будь яких правових підстав здійснив платіж на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відповідній сумі.

При цьому, подання регресного позову в порядку уступки права вимоги для страховиків ст. 38 закону не передбачено.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення шкоди, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що вина відповідачки, яка керувала забезпеченим транспортним засобом «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , встановлена постановами Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2018, відтак взявши до уваги, що відповідачка 29.01.2018 вчинила ДТП та самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди, прийшов висновку, що сума виплаченого страхового відшкодування в розмірі 35 404 грн. 49 коп. підлягає стягненню з відповідачки в порядку регресу.

Також, суд стягнув понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2102 грн.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 29.01.2018 близько 14 годин 45 хвилин на автодорозі М-06 Київ-Чоп, 555 км, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , причin Schwarz Muller, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначене також підтверджується довідкою № 115556 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 6-7).

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2018 (справа №450/416/18) ОСОБА_1 , визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2018 (справа № 450/415/18) ОСОБА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП України (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди).

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.01.2018, а також вина відповідачки ОСОБА_1 , яку остання визнала, у цій дорожньо-транспортній пригоді, визначені у постановах Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2018, відтак в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 115510 від 11.07.2017 автомобіль «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , вважається застрахованим транспортним засобом у СК «ПЗУ Україна» на строк з 21.07.2017 до 20.07.2018, що підтверджується додатком № 1 до ОУС до Доховору страхування (а.с. 10).

Згідно із Полісом № АК/3624492 про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.04.2017 автомобіль «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , був забезпеченим на строк з 10.04.2017 до 09.04.2018 (а.с. 5).

29.01.2018 потерпілий ОСОБА_3 подав заяву про настання страхового випадку в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», на основі якої оформлено розрахунок страхового відшкодування до страхового акту № UA055/L05/03 та страховий акт № UA055/L05/03 від 13.04.2018 (а.с. 18-20).

Згідно із зазначеними документами розмір відшкодування, який розрахований ПрАТ СК «ПЗУ Україна» становить 37674,59 грн, які згідно копії платіжного доручення №14897 від 18 квітня 2018, перераховані ТзОВ «Трасн-Сервіс Рівне» (а.с. 23).

Натомість, 08.02.2019 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на підставі Звіту № 1818 від 22.02.2018 ТзОВ «СОС СЕРВІС Україна», претензії №1119 від 22.01.2019 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», розрахувало суму страхового відшкодування у розмірі 35404,49 грн.

Тобто, на підставі страхового акту № 53 від 08.02.2019 розмір виплати за відновлюваний ремонт транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_4 , склав 35404, 49 грн. (а.с. 32, 33).

Відповідно до копії платіжного доручення № ЗР012856 від 14.02.2019 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відшкодувало ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрати на ремонт транспортного засобу «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , в сумі 35 404, 49 грн. (а.с. 34).

Звертаючись із позовними вимогами позивач ТзОВ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»покликався на те, що виплатило страхове відшкодування страховику потерпілої особи, при цьому було встановлено, що відповідача ОСОБА_1 , як винна особа самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди, тому з врахуванням доказів про встановлення її вини у ДТП, звернулося до неї з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу від 27.07.2020 на суму 35 404, 49 грн., яку остання проігнорувала, тому просив стягнути таку в судовому порядку.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

В свою чергу, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексуУкраїни).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», його норми мають перевагу над нормами інших законів у цій сфері страхування.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема до таких відносяться страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Натомість, особи, відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п. 1.4 ст. 1 цього ж закону).

Таким чином, цивільно-правова відповідальність водіїв, учасників ДТП, яка мала місце 29.01.2018 була застрахована, згідно із відповідним договорами, за якими страховики зобов`язалися відшкодовувати шкоду заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу з відповідним лімітом відповідальності.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є страхувальником, а транспортний засіб водієм якого остання була, не був забезпеченим, в контексті безпідставності, на її думку, позовних вимог, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та прямо суперечать вимогам закону, при цьому обставин щодо неправомірного володіння відповідачкою транспортним засобом, судом не встановлено.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

В свою чергу, колегія суддів визначає характер спірних правовідносин, оскільки такі залишилося поза увагою апелянта, а саме відмінність регресу та суброгації, що призвело до помилкового їх розуміння останньою.

Відповідно до норм статті 993 Цивільного кодексу України (ЦК) та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

При цьому, регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Саме про таке розуміння змісту вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 справа № 755/9320/15-ц.

Конструкція спірних правовідносин є складною, оскільки первинною у даному випадку була суброгація, а саме вимога ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», як страховика потерпілої особи, який виплатив страхове відшкодування до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», як страховика винної особи, при цьому здійснивши відповідне відшкодування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», за відповідних підстав, звернулася до ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, що є регресом.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині безпідставності, на думку відповідачки ОСОБА_1 , проведення відповідного платежу позивачем на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Так, згідно із п. 38.1.1 (г) ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

У страхових відносинах при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється, коли, наприклад, страховик сплачує потерпілому страхове відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності, та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить зі змісту статей 599 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Тобто, під час регресу право зворотньої вимоги не переходить від однієї особи до іншої, воно є новим правом кредитора за новим регресним зобов`язанням. Це право виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. При регресі право регресної вимоги виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку за боржника та, відповідно, після припинення основного (деліктного) зобов`язання, тоді й виникає нове - регресне зобов`язання.

Отже, виплативши за договором страхування страхове відшкодування, страховик виконує обов`язок відшкодувати шкоду третім особам, завдану його страхувальником, після чого у нього може у певних випадках виникнути право регресної вимоги.

Реалізуючи принцип захисту майнових інтересів страхувальників, законодавець передбачив виключний перелік підстав, за якими у страховика після виплати страхового відшкодування виникає право подати регресний позов до страхувальника або водія.

Зокрема, згідно п.п. "в" п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо - транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю, самовільно залишив місце пригоди.

Як зазначалося вище, відповідачка ОСОБА_1 на час вчинення ДТП перебувала у статусі водія забезпеченого транспортного засобу, який її спричинив, оскільки вина, як і факт залишення місця події є доведені, за що відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності, така обставина не заперечувалася та не спростовувалася.

Згідно із ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку встановленому законодавством.

Будь яких доказів на спростування, розрахованої страховиком суми страхового відшкодування, сторона відповідача, не надала, свого розрахунку суду не представила, відповідних доводів та спростувань у апеляційній скарзі, як і відзиві на позов не зазначила.

Таким чином, обґрунтовано встановивши, що дорожньо-транспортна пригода, за наслідками якої спричинено пошкодження автомобіля «Renault Magnum», д.р.н. НОМЕР_2 , причiп Schwarz Muller, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , стала безпосереднім наслідком винної поведінки відповідачки ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу «Opel Frontera», д.р.н. НОМЕР_1 , яка після дорожньо-транспортної пригоди за її участю, самовільно залишила місце пригоди, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» має право на стягнення з відповідачки в порядку регресу понесених витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування в розмірі 35 404 грн. 49 коп.

Апеляційна скарга зводиться до цитування норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак такі висновків суду першої інстанції не спростовують та про протилежне не свідчать.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк