Справа №474/860/20
Провадження № 2/474/324/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.21 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі

головуючого судді Фасій В.В.

за участю секретаря Багрін Н.А.

з участю:

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

без участі:

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Врадіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про тлумачення змісту правочину (договору позики від 10.01.2013р. зареєстрованого в реєстрі за №10) , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 про тлумачення змісту договору позики від 10.01.2013р., обгрунтовуючи вимоги тим, що за умовами вказаного договору отримав в борг 260794 грн., що еквівалентно, станом на день укладення договору 32640 дол. США. Згідно з позицією позикодавця, оскільки зобов`язання не було виконане, то з нього, позивача, підлягає стягненню на його користь вказана сума боргу в доларах, за еквівалентом згідно курсу НБУ на день пред`явлення позову, в сумі 1164289,05 грн. Він же, позивач, вважає що така має бути повернута за офіційним курсом НБУ станом на 10.01.2014 р., а не на день пред`явлення позову. З огляду на ці обставини, посилаючись на те, що він та відповідач мають різне уявлення про волевиявлення сторін договору в цій частині, просив розтлумачити п.п.1,4 договору позики.

Позивач ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, шляхом надіслання, за їх же заявами (вх.№5299 та № 5298 від 07.12.2020р.) на електронну адресу «ІНФОРМАЦІЯ_1» судових повісток про виклик, у судове засідання 29.01.2021р . та шляхом направлення на поштову адресу позивача судової повістки про виклик (рекомендоване поштове відправлення №472 яке вручене особисто позивачу 25.01.2021р.) в судове засідання не з`явилися, по причини неявки не повідомили.

За даними канцелярії суду (довідка №04-30/64/2021 від 29.01.2021 р.) станом на 11.00 год. 29.01.2021 р. від позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 заяв, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи у їх відсутність, повідомлення про причини неявки - не надходили.

За приписами ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня.

Згідно ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За такого з огляду на неявку в судове засідання позивача, його представника, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також з врахуванням думки відповідача та його представника щодо розгляду справи 29.01.2021р. у відсутність нез`явившогося позивача та його представника, суд вважає, що неявка цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, з огляду на що - можливим провести розгляд справи у відсутність нез`явившогося позивача та його представника, на підставі наявних доказів та матеріалів.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов не визнали, посилалися, що умови договору позики відповідають вимогам законодавства, та дають змогу чіткого їх тлумачення. При цьому зазначили що вказаним позовом позивач фактично має намір змінити умови договору, витлумачивши їх на свою користь.

Суд, розглянувши справу за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

10.01.2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики та застави, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 260794 гривні, що еквівалентно 32640 доларам США за офіційним курсом НБУ, станом на день укладення договору (1 дол. = 7,99 грн.). У п.п. 3, 4 вказаного договору сторони погодили, що зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути 10.01.2014 р. та, що позикодавець зобов`язаний повернути суму гривень, що буде становити еквівалент 32640доларів США за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р. (договір позики від 10.01.2013р. за реєстровим №10.

В провадженні Врадіївського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа №474/876/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за позиковим зобов`язанням за договором позики від 10.01.2013р. та нотаріально посвідченого договору про внесення змін до нього від 2015р. в частині строків поврення боргу, - у розмірі 921753, 60 грн., що складає еквівалент за курсом НБУ 32640 дол. США (уточнена позовна заява, ухвала про відкриття провадження від 12.10.2018р.);

Відповідно дост. 626 Цивільного кодексу Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Положеннястатті 627 Цивільного кодексу України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 1046 цього кодексу - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень частини другої 213 та 637Цивільного кодексу України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину або умов договору.

За приписами частини третьої, четвертоїстатті 213 Цивільного кодексу України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертоїстатті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року ухвалив постанову у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), у якій зазначив, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно достатті 213 Цивільного кодексу України, у частинах третій та четвертій якої визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

У розумінні наведених положень закону тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди.

Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Саме тому при тлумаченні правочину суд насамперед повинен брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Уст. 192 ЦК Українизакріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1 ст.524, ч.1 ст.533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст.524, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Позивач вказує у позові, що п.п. 1, 4 договору позики передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом національного банку України, саме на день повернення позики - 10.01.2014 р.

Водночас, як встановлено судом, в п. п. 1 та 4 вказаного договору викладено загальні та основні умови щодо надання коштів та порядку їх сплати позикодавцю (повернення суми позики), зокрема, що позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 260794 гривні, що еквівалентно 32640 доларам США за офіційним курсом НБУ, станом на день укладення договору (1 дол. = 7,99 грн.). Та відповідно до п.п. 3, 4 - зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути 10.01.2014 р. та, що позикодавець зобов`язаний повернути суму гривень, що буде становити еквівалент 32640доларів США за офіційним курсом НБУ на 10.01.2014р.

За такого, суд приходить до висновку, що норми, встановлені ст. 213 ЦК України, в даному випадку дозволяють визначити зміст пунктів 1 та 4 договору позики укладеного між сторонами щодо порядку проведення розрахунку, без їх тлумачення, оскільки вони викладені чітко і зрозуміло, та відсутні будь-які підстави вважати, що ці пункти договору суперечать змісту інших умов договору чи можуть мати неоднозначне тлумачення.

При цьому суд вважає, що, заявляючи позовні вимоги про тлумачення змісту договору, позивачем фактично порушено питання щодо встановлення судом змісту законодавства, яким регулюються правовідносини щодо виконання грошового зобов`язання у гривні з визначенням валютного еквіваленту, та факту відповідності договору вимогам чинного законодавства, що суперечить законодавчо визначеним правилам тлумачення змісту правочину.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому доцільним відмовити у позові.

Згідно з положеннямистатті 141 Цивільного процесуального кодексу України, понесені судові витрати, у разі відмови судом у задоволенні позову, позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про тлумачення змісту правочину (договору позики від 10.01.2013р. зареєстрованого в реєстрі за №10) - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Фасій