Справа № 202/2265/21
Провадження № 2/202/1637/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнко Д.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернулась до суду із позовом за змістом якого просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира). Заявлена вимога була обґрунтована тим, що позивач є власником вказаної квартири, відповідач є її рідною донькою, яка за місцем реєстрації не проживає, пиячить, за комунальні послуги кошти не сплачує.

У судовому засіданні додатково пояснила, що наразі порушено питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно її двох малолітніх дітей.

Повністю заперечуючи проти задоволення позову, у відзиві на позовну заяву відповідача було зазначено, що відповідачка перебуває у процесі розлучення з ОСОБА_4 , наразі постійного місця проживання не має, вона та її двоє малолітніх дітей зареєстровані у квартирі позивача.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» ДОР №36169051 від 08 листопада 2012 року квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_1 .

У вказаній вище квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, що підтверджується листом №10/5-494 від 19 березня 2021 року.

Окрім того, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_5 , 2016 року народження (онука) та ОСОБА_6 , 2016 року народження (онук), що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №5527 від 8 липня 2021 року.

У відповідності до копій заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 11 серпня 2021 року відповідачка ОСОБА_4 , яка проживала у АДРЕСА_2 , 10 червня 2021 року пішла з місця проживання, покинувши на чоловіка двох малолітніх дітей. Неодноразово була помічена у стані алкогольного сп`яніння, з неадекватною поведінкою відносно дітей.

У судовому засідання судом було встановлено, що відповідач дійсно не проживає за місцем реєстрації більше року, жодних перешкоджань у проживанні за адресою реєстрації відповідачу вчинено не було.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом відповідач дійсно за місцем реєстрації не проживає, та не має такого наміру у майбутньому, наявність будь-яких перешкод зі сторони позивача у проживанні за вказаною адресою відповідача судом не встановлено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.

Додатково суд звертає увагу, що посилання відповідача на реєстрацію за вказаною адресою її малолітніх дітей висновків суду не спростовує, оскільки позивачем не було надано жодного доказу (свідоцтв про народження), що це її діти, окрім того, питання щодо їх реєстрації місця проживання позивачем не порушувалось, діти фактично проживають за іншою адресою.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави судові витрати у розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя Г.О. Кухтін