Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 287/53/18-ц

провадження № 61-22507 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 лютого 2001 року він працював у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Олевському районі Житомирської області. У зв`язку з злиттям двох фондів 01 серпня 2017 року його було переведено на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

Наказом відповідача від 29 грудня 2017 року № 486-к його було звільнено з роботи з 22 січня 2018 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вказував, що зазначене звільнення є незаконним та проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки не було враховано його переважне перед іншими працівниками право на залишення на роботі, з урахуванням того, що він має вищу кваліфікацію та продуктивність праці, стаж роботи в цій галузі (майже 18 років).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення; поновити його на роботі в Ємільчинському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 січня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Прокопчук В. В. від 29 грудня 2017 року № 486-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області з 22 січня 2018 року .

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199 136,91 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на його користь середньої заробітної плати за один місяць .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача у жовтні 2017 року було повідомлено про зміну істотних умов праці та про можливе звільнення на підставі статті 32 КЗпП України, яка передбачає припинення трудового договору за пунктом шостим статті 36 КЗпП України, а фактично звільнили у зв`язку із скороченням чисельності штату та працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, тому відповідачем не виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України. Також суд зазначив, що відповідач не повідомив належним чином позивача про його звільнення за два місяці у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Таким чином, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі відповідно до статті 235 КЗпП України з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди завданої неправомірним звільненням.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задоволено частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади з 22 січня 2018 року на 21 лютого 2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 979,98 грн, який визначений без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади (штату працівників) позивача попереджено лише 21 грудня 2017 року і саме з цього часу почався перебіг двомісячного строку персонального попередження працівника про наступне вивільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, який передбачений частиною першою статті 49-2 КЗпП України.

Судом враховано надану інформацію щодо заповнення посад Управління та Відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01 січня 2018 року до 01 березня 2018 року у вигляді штатних розписів із зазначенням прізвищ працівників, які займають відповідні посади. Вказаною інформацією підтверджується, що жодної вакантної посади як у відділенні, де працював позивач, так і у решті відділень Житомирській області та в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області немає. Отже, вакантних посад не було, а переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад.

Апеляційним судом також враховано, що ОСОБА_1 не був членом жодної профспілкової організації на момент звільнення, тому згода виборного органу первинної профспілкової організації на його звільнення не потребувалась.

Установивши, що під час звільнення позивача роботодавцем не додержано лише строк попередження позивача про наступне звільнення, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зміни дати звільнення позивача та стягнення на його користь з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 січня 2018 року по 21 лютого 2018 року у розмірі 10 979,98 грн.

Правових підстав для поновлення позивача на роботі судом апеляційної інстанції не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року й залишити в силі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 січня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 287/53/18-ц із Олевського районного суду Житомирської області.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми статті 49-2 КЗпП України, яка встановлює порядок вивільнення працівників, та статті 42 КЗпП України, яка передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Вважав, що суд не має повноважень змінювати дату звільнення, якщо позивачем не заявлено такі вимоги. Вказував, що посада страхового експерта з охорони праці відділення, яку він обіймав, не скорочувалась та існує на цей час.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2001 року працював у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Олевському районі Житомирської області.

01 серпня 2017 відповідно до наказу № 196-к позивача прийнято в порядку переведення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Олевському районі Житомирської області на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

24 жовтня 2017 року Управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області видано наказ № 90-ос про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці. Вказаним наказом зобов`язано відділ кадрів до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області. Начальникам відділень, управлінь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області зобов`язано до 27 жовтня 2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень.

Листом від 25 жовтня 2017 року № 10-288 позивача було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення. З вказаним листом позивач ознайомився 27 жовтня 2017 року.

Листом від 19 грудня 2017 року за № 10-1229 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що відповідно до штатного розпису, який вводиться в дію з 01 січня 2018 року, посада, яку він обіймає, скорочується. Вакантні посади відповідно до його фаху відсутні. У зв`язку з чим, він підлягає звільненню згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Від підпису про ознайомлення із вказаним листом позивач відмовився, про що 21 грудня 2017 року складено акт про відмову працівника підписати лист-попередження та наказ про звільнення.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 19 грудня 2017 року № 404-к звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці Ємільчинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду Житомирської області, з посади 29 грудня 2017 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що про майбутнє скорочення позивач дізнався лише 21 грудня 2017 року під час ознайомлення з наказом від 19 грудня 2017 року № 404-к.

Відповідно до наказу відповідача від 29 грудня 2017 року № 486-к у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в день звільнення ОСОБА_1 перенесено дату його звільнення на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Апеляційний суд встановив, що постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниці, у тому числі, граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць.

Штатна чисельність працівників Управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області з 01 січня 2018 року скоротилась з 75 до 49 штатних одиниць, а Ємільчинського відділення, в якому працював позивач, - з 10 до 6 штатних одиниць.

Відділ обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму, в якому працював позивач, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці, до якого входило 3 спеціаліста, з 01 січня 2018 року ліквідовано, посади скорочено.

Відповідно до інформації щодо заповнення посад управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року у вигляді штатних розписів із зазначенням прізвищ працівників, які займають відповідні посади, жодної вакантної посади як у відділенні, де працював позивач, так і в решті відділень Житомирській області та в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, немає.

Відповідно до інформації, наданої Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 19 квітня 2018 року, ОСОБА_1 не є членом жодної профспілкової організації.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи з вимог частин першої, другої та третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

В усіх випадках звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація установи, що призвело до скорочення чисельності і штату працівників.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниці, у тому числі, граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць.

Штатна чисельність працівників Управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області з 01 січня 2018 року скоротилась з 75 до 49 штатних одиниць, а Ємільчинського відділення, в якому працював позивач, - з 10 до 6 штатних одиниць.

Відділ обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму, в якому працював позивач, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму - страхового експерта з охорони праці, до якого входило 3 спеціалісти, з 01 січня 2018 року ліквідовано, посади скорочено.

Апеляційним судом також встановлено, що в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Житомирській області та відділеннях зазначеного Управління у період звільнення позивача були відсутні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 обгрунтовано було звільнено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, передбаченої частиною першою статті 43 КЗпП України, оскільки останній не був членом жодної профспілкової організації на момент звільнення.

Судом апеляційної інстанції враховано інформацію щодо заповнення посад Управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року у вигляді штатних розписів із зазначенням прізвищ працівників, які займають відповідні посади, якою підтверджується, що жодної вакантної посади як у відділенні, де працював позивач, так і у решті відділень Житомирській області та в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, не було.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність посилання позивача на те, що йому не було запропоновано інші вакантні посади, які на час його звільнення були наявні, та він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки вакантних посад не було, а переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад.

Встановивши, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату, відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу, проте відповідач не повідомив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, апеляційний суд обґрунтовано ухвалив рішення про часткове задоволення позову зі зміною дати звільнення на 21 лютого 2018 року та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 січня 2018 року по 21 лютого 2018 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачу при звільненні не було запропоновано вакантні посади та не вирішено питання її переважного права на залишенні на роботі, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки на момент скорочення посади позивача були відсутні вільні посади на підприємстві, які б могли бути запропоновані позивачу, що підтверджується матеріалами справи. При цьому роботодавець виконує свій обов`язок по працевлаштуванню працівників при їх вивільненні або пропонуючи вільні посади на цьому ж підприємстві, при їх наявності, або шляхом повідомлення державну службу зайнятості.

Як встановлено вище, відбулося скорочення відділу, де працював позивач та посади останнього, а переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги, що відповідачем не дотриманий двомісячний строк попередження про наступне звільнення позивача, також є безпідставними, оскільки саме з підстав того, що позивач був звільнений до спливу передбаченого законодавством двомісячного строку, апеляційним судом змінено дату звільнення позивача на 21 лютого 2018 року.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович