Справа № 201/3076/21
Провадження № 2/201/1965/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 грудня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромторг-ЛТД» про визнання недійсним попереднього договору, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 березня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромторг-ЛТД» про визнання недійсним попереднього договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12 лютого 2019 року між ним та ТОВ «Гермес-Строй» (в подальшому перейменований на ТОВ «Будпромторг-ЛТД») був укладений попередній договір щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, у відповідності до пункту 1.1 якого сторони зобов`язались в строк до 30 грудня 2020 року за умови настання відкладальної обставини укласти у письмовій формі договір купівлі-продажу транспортного засобу, а саме легкового автомобіля Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494 куб. см., тип палива бензин, 2018 р.в., вживаний. Згідно із п. 1.2 попереднього договору відкладальною обставиною за цим попереднім договором є реєстрація права власності на вказаний автомобіль за продавцем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. При цьому, якщо станом на дату, передбачену в п.1.1 попереднього договору, продавець не досягне настання відкладальної обставини, передбаченої в п. 1.2 попереднього договору, сторони дійшли згоди укласти попередній договір протягом 20 календарних днів з дати настання відкладальної обставини. Відповідно до п.2.2 попереднього договору автомобіль передається продавцю з моменту сплати покупцем грошових коштів, передбачених в п.3.1 цього попереднього договору в повному обсязі, та після укладення основного договору, якщо сторони не домовляться про інше після укладення основного договору. Згідно з п.п.3.1-3.3 попереднього договору, на підтвердження своїх намірів за попереднім договором покупець сплачує на рахунок продавця грошові кошти в розмірі та в строки, передбачені в додатку №1 до цього попереднього договору. На вимогу продавця, платежі, передбачені в додатку №1 до цього попереднього договору, можуть здійснюватися покупцем на поточні рахунки третіх осіб (відмінні від поточного рахунку продавця, вказаного в цьому договорі) - з зазначенням призначення платежу вказаного продавцем. Грошові кошти, сплачені покупцем в порядку, передбаченому в п.3.1 цього договору, розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформленні основного договору вартість автомобіля, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим попереднім договором. На виконання умов попереднього договору позивачем були внесені платежі відповідно до графіку платежів, погодженого сторонами в додатку №1 до попереднього договору, що підтверджується копіями квитанцій. Однак, не зважаючи на те, що позивач виконав в повному обсязі зобов`язання щодо сплати авансовиї платежів по попередньому договору, основний договір купівлі-продажу транспортного засобу в строк до 30 грудня 2020 року укладений не був. При намаганні з`ясувати дійсний стан речей шляхом телефонних переговорів щодо реалізації договору та оплачених грошей і одержання автомобіля, виявилося, що ТОВ «Будпромторг-ЛТД» не відповідає на телефонні дзвінки. ТОВ «Будпромторг-ЛТД», жодного разу не повідомляло письмово позивача про стан реалізації договору та наявність або відсутність у нього автотранспортного засобу, а навпаки, неодноразово у телефонних розмовах запевнювали його що автомобіль позивач зможе отримати в строк до 31 грудня 2020 року. При цьому, на дату подання позовної заяви, укладення основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач втратив довіру відповідача Позивач вважає, що попередній договір укладений з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам законодавства України, порушує права позивача та є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним (а.с. 2-7).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 березня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с. 42).

Ухвалою судді від 29 березня 2021 року указану позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення зазначених у ній недоліків (а.с. 43-44).

Ухвалою судді від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромторг-ЛТД» про визнання недійсним попереднього договору (а.с. 49-50).

Представник позивача 01 грудня 2021 року надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та задовольнити позов (а.с. 87).

Відповідач у судове засідання не з`явився, клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 лютого 2019 року між ним та ТОВ «Гермес-Строй» (в подальшому перейменований на ТОВ «Будпромторг-ЛТД») був укладений попередній договір щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, у відповідності до пункту 1.1 якого сторони зобов`язались в строк до 30 грудня 2020 року за умови настання відкладальної обставини укласти у письмовій формі договір купівлі-продажу транспортного засобу, а саме легкового автомобіля Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494 куб. см., тип палива бензин, 2018 р.в., вживаний. Згідно із п. 1.2 попереднього договору відкладальною обставиною за цим попереднім договором є реєстрація права власності на вказаний автомобіль за продавцем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. При цьому, якщо станом на дату, передбачену в п.1.1 попереднього договору, продавець не досягне настання відкладальної обставини, передбаченої в п. 1.2 попереднього договору, сторони дійшли згоди укласти попередній договір протягом 20 календарних днів з дати настання відкладальної обставини. Відповідно до п.2.2 попереднього договору автомобіль передається продавцю з моменту сплати покупцем грошових коштів, передбачених в п.3.1 цього попереднього договору в повному обсязі, та після укладення основного договору, якщо сторони не домовляться про інше після укладення основного договору. Згідно з п.п.3.1-3.3 попереднього договору, на підтвердження своїх намірів за попереднім договором покупець сплачує на рахунок продавця грошові кошти в розмірі та в строки, передбачені в додатку №1 до цього попереднього договору. На вимогу продавця, платежі, передбачені в додатку №1 до цього попереднього договору, можуть здійснюватися покупцем на поточні рахунки третіх осіб (відмінні від поточного рахунку продавця, вказаного в цьому договорі) - з зазначенням призначення платежу вказаного продавцем. Грошові кошти, сплачені покупцем в порядку, передбаченому в п.3.1 цього договору, розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформленні основного договору вартість автомобіля, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим попереднім договором (а.с. 8-10).

На виконання умов попереднього договору позивачем були внесені платежі відповідно до Графіку платежів, погодженого Сторонами в Додатку №1 до Попереднього договору (а.с. 11), що підтверджується копіями наступних квитанцій: № 0.0..1 від 14.02.2019 року, № 0.0..1 від 17.04.2019 року, № 0.0..1 від 17.04.2019 року, № 0.0..1 від 08.05.2019 року, № 0.0..1 від 20.06.2019 року, № 0.0..1 від 17.07.2019 року, № 0.0..1 від 22 серпня 2019 року, № 0.0..1 від 08.11.2019 року, квитанція від 17.03.2020 року, квитанція від 23.03.2020 року, № 0.0..1 від 30.04.2020 року, № 0.0..1 від 30.04.2020 року, №122 від10.07.2020 року, № 33 від 13.07.2020 року, № 32 від 13.07.2020 року, № 45 від 02.09.2020 року, № 44 від 02.09.2020 року, №15 від 04.09.2020 року, №41 від 02.09.2020 року, №14 від 04.09.2020 року, №22 від 11.09.2020 року, № 24 від 11.09.2020 року, № 60 від 09.10.2020 року, №161 від 02.11.2020 року, №70 від 18.12.2020 року та квитанція від 18.12.2020 року (а.с. 12-33).

Встановлено, що в обумовлений в попередньому договорі строк, договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений не був, відповідач ухиляється від спілкування з позивачем, грошові кошти, які сплачені, як аванс, позивачу не повернув.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогам ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 42 Конституції України визначено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення.

Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу майна мав бути укладений сторонами 30 грудня 2020 року, за умови настання відкладальної обставини. Якщо станом на дату, передбачену в п.1.1 попереднього договору, продавець не досягне настання відкладальної обставини, передбаченої в п. 1.2 попереднього договору, сторони дійшли згоди укласти попередній договір протягом 20 календарних днів з дати настання відкладальної обставини.

Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу майна у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав.

Згідно із вимогами ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч.1ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За положеннями ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, як суб`єкт господарювання, укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як продавця, ТОВ «Будпромторг-ЛТД» вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про строк його дії під відкладальною умовою у вигляді укладення основного договору у 20 денний строк з дня придбання товариством майна у сторонніх осіб, а також умови щодо строку дії попереднього договору до 30.12.2020 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе.

Введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним.

Через те, що позивач за законом звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 908 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 281-282, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромторг-ЛТД» про визнання недійсним попереднього договору задовольнити.

Визнати недійсним Попередній договір щодо укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гермес-Строй» (ТОВ «Будпромторг-ЛТД»)

Стгянути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромторг-ЛТД» () на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев