Постанова

Іменем України

09 лютого 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3576/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 11 грудня 2020 року

в складі судді Савчук Т.В.

у справі №755/18763/20 Дніпровського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

боржник - ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2020 року заявник - ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року відмовлено у видачі судового наказу з тих підстав, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з тих підстав, що заява не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України.

Суд помилково зазначив в ухвалі, що заявник повинен визначити конкретний розмір аліментів, тоді як положення статті 163 ЦПК України такої вимоги не містить, тим більше що вимога стосується стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За наведених обставин, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2020 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, а саме заявником не визначено розмір аліментів, які вона просить стягнути у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним з наступних підстав.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 в порядку наказного провадження звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

В частині першій статті 161 ЦПК України передбачено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно п. 5 цієї частини судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В статті 163 ЦПК України визначено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу.

Зокрема, згідно частини 2 та частини 3 цієї статті у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Як вбачається зі змісту прохальної частини заяви про видачу судового наказу, заявником зазначено розмір аліментів, які підлягають стягненню з боржника. А саме заявник просить стягнути аліменти "в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття".

При цьому, визначення розміру аліментів є правом заявника, а тому зазначення його у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття не свідчить про те, що заява не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що незважаючи на те, що порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ "Наказне провадження" ЦПК України, який не містить норми про залишення без руху заяви про видачу судового наказу, суд, у разі не зазначення заявником конкретного розміру аліментів, який підлягає стягненню з боржника, повинен керуватися положеннями ч. 9 ст. 10 ЦПК України та застосувати загальні норми щодо залишення позовної заяви (заяви) без руху (ст. 185 ЦПК України).

Зокрема, в даному випадку, якщо суд вважав, що заява не містить точного розміру аліментів, які підлягають стягненню з боржника, з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України, то повинен був залишити заяву без руху, вказавши на недоліки, та надати строк для усунення таких недоліків.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалу про відмову у видачі судового наказу судом постановлено з порушенням норм процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року про відмову у видачі судового наказу - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай