Дата документу 30.11.2021 Справа № 334/2682/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2682/16 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/3628/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що 28 березня 2008 року між її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 310-08Ж032-І. На момент укладення спірного договору позивач вони перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .

Згідно п. 1.1 Іпотечного договору в іпотеку було передано житловий будинок літера А-2 загальною площею 444,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок був придбаний за договором купівлі-продажу від 28 березня 2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Грибановою О.В., реєстр № 1052. Оскільки будинок був придбаний в шлюбі, згідно з законом половина будинку належить ОСОБА_1 на праві власності.

Проте, в порушення вимог діючого законодавства, іпотечний договір був укладений без її нотаріальної згоди на укладення такого договору.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним іпотечний договір № 310-08Ж032-І від 28 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року в якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» до участі у справі залучено АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Доводи позивача суд визнав необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надала свою нотаріально посвідчену згоду на укладення іпотечного договору, предметом якого є придбаний у шлюбі будинок АДРЕСА_1 . З пояснень приватного нотаріуса Грибанової О.В., наданих нею на запит суду, суд першої інстанції встановив, що позивач надавала згоду на купівлю житлового будинку та укладення іпотечного договору, предметом якого є придбаний будинок. Справжність підпису на цій заяві посвідчено нотаріусом 28 березня 2008 року за реєстровим № 1051. Ця заява була надана у зв`язку з придбанням ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 та передачею цього будинку в іпотеку для забезпечення ним кредитних зобов`язань за договором кредиту № 310-08Ж032-НКЛ від 28 березня 2008 року. В заяві ОСОБА_1 номер жилого будинку АДРЕСА_2 є опискою.

Суд першої інстанції також зазначив, що ОСОБА_1 звернулась з позовом лише у 2016 році, при цьому не надала жодних доказів, що про обставини укладення у 2008 році кредитного і іпотечного договорів вона дізналася лише у 2016 році. Разом з цим, оскільки у позові відмовлено саме за недоведеністю, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, про яку заявлено АТ «Альфа-Банк».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки придбано нею та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі. Проте, оскаржуваний договір іпотеки укладено без її нотаріальної згоди.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 надала свою нотаріально посвідчену згоду на укладання іпотечного договору, та те, що в цій заяві номер жилого будинку АДРЕСА_2 є опискою, не ґрунтується на матеріалах справи та прямо суперечить їм. Посилання суду першої інстанції на пояснення приватного нотаріуса про те, що в заяві ОСОБА_1 номер жилого будинку N°3 є опискою як на підставу для відмови в позові є помилковим, оскільки це пояснення не змінює суті нотаріально посвідченої заяви, предметом якої є будинок саме під номером АДРЕСА_2 , а не 7. З огляду на наведене, враховуючи відсутність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на передачу в іпотеку будинку АДРЕСА_1 , договір іпотеки підлягає визнанню недійсним.

Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 також зазначає, що не відповідає матеріалам справи висновок суду про ненадання нею доказів на підтвердження того, що про укладений іпотечний договір позивач дізналася саме у 2016 році. Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не була стороною оскаржуваного іпотечного договору, не ознайомлювалася з його змістом та не підписувала його, не надавала своєї згоди на передачу в іпотеку придбаного у шлюбі будинку АДРЕСА_1 . Про існування оскаржуваного договору іпотеки ОСОБА_1 стало відомо 13 листопада 2015 року, після отримання Вимоги банку про звернення стягнення на будинок АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду з цим позовом. Відповідачем дані доводи та докази не спростовані.

У поясненнях АТ «Альфа-Банк» зазначають, що позивач, так і відповідач були добре освідомленні про наслідки невиконання зобов`язань за кредитним договором. Останнім також було надано письмову згоду про укладання договору іпотеки. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво 18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. АТ «Альфа-Банк» вважає, позов ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним є виключно способом уникнення відповідальності за не виконання умов кредитного договору, оскільки матеріали справи свідчать про той факт, що позивачу було добре відомо про укладання спірного договору іпотеки. В даному випадку Банк, виконав свої зобов`язання в повному обсязі, діяв добросовісно, надавши кредит на підставах, умовах та з метою визначених умовами кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи Позивачу було добре відомо про дані обставини та остання надала свою згоду на укладання договору. ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором своєчасно не виконав, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість за кредитним договором. Тобто, у випадку задоволення позовних вимог, Банк як добросовісний контрагент, вимушений буде понести збитки внаслідок неможливості захистити своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім вищенаведеного, АТ «Альфа-Банк» також зазначають, що кредитний договір було підписано 28 березня 2008 року. Як вбачається з акту перевірки нерухомості, оформленої в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 310-08Ж032-І, який підписаний ОСОБА_1 , про факт укладання договору іпотеки позивачеві було добре відомо ще з 17 листопада 2009 року, про що свідчить відповідний акт огляду заставної нерухомості, на якій міститься підпис Позивача. Позивачем не надано жодного доказу, що про порушене право він дізнався в 2016 році. До того ж Позивач не був обмежений звернутися до спеціаліста за роз`ясненням з умовами договору, починаючи з дати укладання кредитного договору. За таких обставин, доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

29 листопада 2021 року від АТ «Альфа-Банк» на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі їх представника (т. 2 а.с. 8-10).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 1-6), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили. ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи. Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , яка наявна в матеріалах справи та зазначена ним у заяві (т. 1 а.с. 35), з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (т. 2 а.с. 5-7). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Вищезазначених вимог, суд першої інстанції дотримався.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме копією про укладення шлюбу, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 02 червня 1990 року уклали шлюб (т. 1 а.с. 8).

28 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, з якого вбачається, що останнім придбано житловий будинок під літерою «А-2 , житловою площею 230,3 кв.м., відсоток зносу 5%, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сім) (т. 1 а.с. 6-7). Договір посвідчений приватним нотаріусом Грибановою О.В., реєстр № 1052.

28 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 310-08Ж032-І. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно в забезпечення виконання ним зобов`язання за кредитним договором №310-08Ж032-НКЛ від 28 березня 2008 року.

Предметом іпотеки сторони визначили житловий будинок, загальною площею 444,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. (т. 1 а.с. 3-5).

Отже, судом вірно встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 та відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що воно було оформлене лише на ім`я відповідача.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання Договору іпотеки № 310-08Ж032-І від 28 березня 2008 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що договір було укладено без її нотаріально засвідченої згоди на його укладення.

Так, ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься і в статті 368 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Укрсоцбанк» зазначали, що при укладанні Іпотечного договору на виконання умов ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 65 СК України, приватним нотаріусом Грибановою О.В. було отримано заяву від ОСОБА_1 , про те, що їй відомо про намір ОСОБА_2 придбати вищевказаний будинок та про те, що вона не заперечує проти того, щоб його було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк».

На підтвердження своїх заперечень, ПАТ «Укрсоцбанк» долучено до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_1 від 28 березня 2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованої в реєстрі за № 1051. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 відомо про намір її чоловіка ОСОБА_2 придбати жилий будинок АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вона не заперечує проти цієї купівлі по будь-якій ціні на умовах ним визначених. А також цією заявою ОСОБА_1 надала згоду на укладення іпотечного договору, предметом якого є придбаний у шлюбі вищевказаний будинок, за його розсудом та на умовах, ним визначених. У разі невиконання її чоловіком кредитних зобов`язань перед АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 надала згоду на майбутню продаж вищевказаного нерухомого майна на умовах іпотечного договору (т. 1 а.с. 40).

На запит суду першої інстанції, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. також надіслано копію заяви ОСОБА_1 про надання згоди ОСОБА_2 на купівлю ним житлового будинку та укладання іпотечного договору, предметом якого є придбаний будинок. Зміст заяви, наданої нотаріусом є аналогічним змісту заяви, долученої ПАТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а.с. 50).

Разом з тим, нотаріусом також надано письмові пояснення, в яких зазначено, що ця заява була надана у зв`язку з придбанням ОСОБА_2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (сім) та передачею цього будинку в іпотеку для забезпечення ним кредитних зобов`язань за договором кредиту № 310-08Ж032-НКЛ від 28 березня 2008 року. Згідно п. 1.5.1. іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та банком, посвідченим нотаріусом Грибановою О.В. 28 березня 2008 року за реєстровим № 1055, кредит надавався для придбання жилого будинку відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Грибановою О.В. 28 березня 2008 року за реєстровим № 1052. За цим договором ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 жилий будинок АДРЕСА_1 . Як сторони договору купівлі-продажу, іпотечного договору, так і дружина ОСОБА_2 розуміли значення своїх дій, тому в заяві ОСОБА_1 номер жилого будинку АДРЕСА_2 є опискою. Також нотаріусом зазначено, що якщо в судовому засіданні ОСОБА_2 посилається на цю згоду, як на згоду придбання іншого будинку або що згода дружиною на жилий будинок не надавалася, то нотаріус Грибанова О.В. звертає увагу суду, що заява підписувалася дружиною, зміст заяви з нотаріусом обговорювався, їй було відомо, що жилий будинок придбається у батька чоловіка, тому усвідомлювала, що номер будинку не відповідає дійсним намірам учасників правочинів, тому що предметом цих договорів був жилий будинок. Який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сім) (т. 1 а.с. 49).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутності підстав для визнання недійсним іпотечного договору № 310-08Ж032-І від 28 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що згода на передачу в іпотеку банку набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі будинку, не є належним доказом у цій справі, оскільки ця згода надана на придбання будинку АДРЕСА_2 - не приймаються до уваги, оскільки доказів наміру придбання житлового будинку АДРЕСА_2 не надано, а зазначення у заяві будинку АДРЕСА_3 (сім) є опискою, при цьому дати укладення іпотечного договору та посвідчення вказаної заяви, вулиця, на якій розташовано будинок співпадають.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши фактичні обставини справи на підставі доказів, яким надано належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір іпотеки № 310-08Ж032-І від 28 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та АКБ «Укрсоцбанк», не суперечить вимогам законодавства, укладений з дотриманням ч. 3 статті 65 СК України, а отже, оспорюваний правочин не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.

Окрім вищенаведеного, колегія суддів також звертає увагу, що в матеріалах справи міститься копія акту перевірки нерухомості від 17 листопада 2009 року, оформленої в забезпечення зобов`язань відповідно до договору іпотеки № 310-08Ж032-І від 28 березня 2008 року. З акту вбачається, що огляд об`єкту з виїздом на місце було проведено менеджером сектору обслуговування фізичних осіб Олександрівського відділення Запорізької обласної філії АКТ «Укрсоцбанк», в присутності дружини позичальника ОСОБА_1 . При цьому, об`єктом огляду зазначено саме будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 197-198). Акт підписано особисто ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи, зазначені ОСОБА_1 щодо ненадання нею згоди на укладення іпотечного договору її чоловіком, та необізнаності що таких правочинів, не знайшли свого підтвердження, та спростовуються матеріалами справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: