Справа № 216/2934/16-ц
Провадження № 2/216/88/21
РІШЕННЯ

іменем України

17 листопада 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Саєнка Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив та обґрунтовував тим, що 19.07.2014 він уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період спільного проживання з відповідачем, а саме: 05.08.2015 він придбав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. Покупцем квартири в договорі вказана відповідач. Разом з цим, позивач вважає, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, які він отримав від продажу особистої приватної власності. Так, автомобіль марки Subaru Legasy, номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску він продав 06.08.2014 та придбав автомобіль марки Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску. У зв`язку з необхідністю купівлі житла, 22.07.2015 він продав автомобіль марки Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 , а за отримані кошти він придбав квартиру. У вересні 2015 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені, сторони проживають окремо. Оскільки відповідач не визнає право власності позивача на квартиру, він просить суд захистити його право та визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, придбану за час шлюбу з ОСОБА_5 такою, що належить йому на праві особистої приватної власності.

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог та надав письмовий відзив, який обґрунтований тим, що посилання позивача на те, що кошти на придбання спірної квартири він отримав від продажу автомобіля Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, проте згідно з відповіддю Територіального сервісного центру №1243 (а.с. 105-106) ОСОБА_2 регулярно здійснював купівлю-продаж автомобілів і жодних коштів ним не було направлено на придбання спірної квартири. Крім того, згідно з відповіддю Криворізької південної ОДПІ від 13.02.2018 (а.с. 147-148) вбачається, що у позивача були відсутні власні кошти на придбання спірної квартири.

Суд, вислухавши представників сторін, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення уточненого позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 19 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №520 (а.с. 8).

Від шлюбу в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис №1094 (а.с. 9).

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2015 (а.с. 10-12) у період шлюбу сторони придбали квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на яку було зареєстровано на відповідача ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13).

Установлено, що спір між сторонами виник з приводу поділу майна подружжя, а саме: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, який також був допитаний в судовому засіданні в якості свідка пояснив, що придав квартиру за свої особисті кошти, які він отримав від продажу особистого автомобіля, що підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру №1243 (а.с. 105-106), довідками-рахунками (а.с. 107-110). Позиція відповідача про те, що позивач регулярно купував собі автомобілі, а тому в нього не було коштів є необґрунтованим, оскільки це не спростовує можливість використання цих коштів на придбання спірної квартири.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що його син ОСОБА_2 дійсно неодноразово купував автомобіль, а потім продавав та купував собі інший. Також йому відомо, що здійснивши продаж автомобіля Skoda Octavia A5, він придбав собі квартиру.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження (№ 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, в ході судового засідання було встановлено та підтверджено показаннями свідків, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем було придбано за особисті кошти, які він отримав від продажу автомобіля Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, що належала йому на праві особистої приватної власності і спільним майном подружжя не була.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що у разі придбання майна, хоч й у період шлюбу (сумісного проживання), але за особисті кошти одного з подружжя,- це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам чинного законодавства, що дає суду підстави для задоволення позову.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, приймаючи той факт, що суму судового збору відповідно до квитанції (а.с. 1) було сплачено позивачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1496,00 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 317 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна, придбаного під час шлюбу, особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, придбану за час шлюбу з ОСОБА_5 такою, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1496,00 грн (одна тисяча чотириста дев`яносто шість гривень).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Повний текст рішення складений 03 грудня 2021 року.

Суддя Р.О. Кузнецов