Справа № 352/2019/21
Провадження № 2/352/966/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Шпек В.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката Томин Н.В.,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

01.10.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовували тим, що їм згідно з рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.02.2012 належить на праві власності по Ѕ частці будинковолодіння АДРЕСА_1 . Зазначили, що право власності зареєстровано Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухомість, реєстраційний номер 36544625. В даному будинку, за їх згодою, з вересня 2015 року зареєстрований відповідач, який не проживає за вказаною адресою з дати реєстрації. З серпня 2020 року відповідач проживає за іншою адресою, тобто є відсутнім за місцем реєстрації більше одного року. Вказали, що точної адреси знаходження відповідача на даний час їм не відомо, так як він не підтримує з ними будь які види зв`язку для спілкування. ОСОБА_3 у будинковолодінні не проживає, житловим приміщенням не цікавиться, в ньому відсутні його особисті речі. Поважних причин його відсутності у будинку немає, перешкод у його користуванні йому не чинили.

Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 адвокат Томин Н.В., в судовому засіданні позов підтримали просили його задовольнити. ОСОБА_1 вказала, що її брат ОСОБА_3 зареєстрований в їх будинковолодінні, однак там не проживає. Коли в листопаді 2020 року повернувся за кордону, який час ще жив з ними, але згодом переїхав в інше місце.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що в серпні 2020 року він поїхав за кордон. Повернувся в середині листопада 2020 року і деякий час проживав за адресою АДРЕСА_1 , однак через суперечки із бабусею пішов жити до іншої бабусі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 надав суду показання, що ОСОБА_3 в серпні 2020 року поїхав за кордон на три місяці і як повернувся, то проживав деякий час по АДРЕСА_1 і на початку грудня пішов з дому. Чи вчинялись йому перешкоди у користуванні будинковолодінням не відомо.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_5 надав суду показання, що час від часу приходить до будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 оскільки є ветеринарним лікарем. Приблизно буває в них раз в пів року. Цього літа був 3-4 рази. Однак всі рази, що він приходив ОСОБА_3 в будинковолодінні не бачив.

Вислухавши думку сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За вимогами ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.02.2012 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частці права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 26.04.2012, реєстровий запис №395 книга 3.

Як вбачається з довідки ЦНАП м. Івано-Франківськ від 30.08.2021 №36609 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (а.с.6).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у житловому приміщенні без поважних причин.

З позовної заяви вбачається, що за згоди позивачів відповідача у вересні 2015 року було зареєстровано у їх будинковолодінні.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_4 відповідач не проживає у будинку менше одного року, а саме з початку грудня 2020 року. Даний факт також підтверджено поясненнями позивача ОСОБА_1 , так як вона визнала обставину повернення відповідача із закордону в листопаді 2020 та проживання останнього протягом певного часу в житловому приміщенні після цього.

Відтак, обставини, зазначені у позовній заяві щодо не проживання відповідача з моменту його реєстрації у вересні 2015 року спростовуються самими поясненнями позивача.

Проживання відповідача у вказаний період з місцем реєстрації також свідчить про те, що відповідач не втратив інтерес до будинку.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Крім того, надані відповідачем пояснення вказують, що він не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки між ним та бабусею виникли непорозуміння.

Дана обставина позивачем не заперечувалась.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З урахуванням вищезазначеного, доводи позивачів щодо відсутності відповідача у їх будинковолодінні з моменту його реєстрації не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Верховний Суд зазначає, що вирішуючи спір між власником та особами, які зареєстровані в житловому приміщенні, суд має належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами власника житла та фізичних осіб, які зареєстровані в житловому приміщенні, проте протягом тривалого часу не виявляють до нього жодного інтересу.

Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним з переслідуваною законною метою.

Відповідно до рішення Проніна проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у домоволодінні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 менше року, таким чином у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати залишити за позивачами.

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий.

Рішення складене в повному обсязі 06.12.2021.

Суддя Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області Дзвенислава ГРИНЬКІВ