ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1721/21 Справа № 212/9520/19 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Публічне акціонерне товариство «ПІВНІЧТРАНС»,

треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» ГАРАНТ-АВТО»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС», треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» ГАРАНТ-АВТО» про відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Просила суд стягнути з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» матеріальну шкоду завдану внаслідок кримінального правопорушення в сумі 228 332 грн. 76 коп., яка складається з суми відшкодування за пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП в розмірі 226 332 грн. 76 коп. та витрат за здійснення експертного дослідження в сумі 2 000 грн., а також, просила покласти на відповідача по справі судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником автобуса MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився в користуванні у ПАТ «ДНІПРОПЕТРОВСЬКЕ АВТОТРАНСПОТНЕ ПІДПРИЄМТВО 11205» на підставі договору оренди та використовувався на маршруті громадського транспорту №209 для регулярних перевезень.

16 жовтня 2014 року внаслідок ДТП водій ОСОБА_2 , який керував автобусом MERCЕDES-BENS 310 D реєстраційний номер НОМЕР_2 допустив зіткнення з автобусом MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2018 року ОСОБА_2 , який перебував в трудових відносинах з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 роки з відбуттям покарання в кримінально виконавчій установі закритого типу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок в цій частині було залишено без змін, тобто вирок набрав законної сили. В добровільному порядку майнову шкоду, яка завдана автотранспортом ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» їй не здійснено, а тому вимушена звернутися за захистом своїх майнових прав в судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС», треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» ГАРАНТ-АВТО» про відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухваленого рішення, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

При цьому, позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», тому саме страховик повинен відшкодовувати шкоду, вказуючи на те, що право позивача на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, тому суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. Це відповідає висновкам та правовій позиції, викладених у постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі №6-954цс16, від 27.04.2018 у справі №910/9029/17, від 14.02.2018 у справі №344/10730/15-ц та у п.п.4,6 і 11 постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4.

Зазначає, що право позивача на визначення суб`єктного складу відповідача у справі та визначення ефективного способу захисту своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів встановлено нормами ч.1 ст.4, ч.2 ст.5, п.п.2,4 ч.3 ст.175 ЦПК України і ст.ст.15-16,20 ЦК України та не може бути обмеженим виключно як у відповідності до діючого законодавства України. Вказує, що законодавство України, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у дійсності не встановлюють обмежень щодо звернення позивача безпосередньо до відповідача для відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину у вигляді скоєння ДТП. Посилання суду першої інстанції на вказані ним норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду у конкретних справах не можуть бути застосовані, оскільки прийняті за результатами розгляду різних позовних вимог за різними фактичними обставинами з різним предметом спору та іншим суб`єктним складом.

Позивач, посилаючись на норми ч.2 ст.1187 ЦК України вказує на те, що за загальним правилом, відповідальність за заподіяну шкоду несе особа, яка її завдала, а якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки, а саме ПАТ «Північтранс», яке визнано цивільним відповідачем вироком суду та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2019р. у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач, ПАТ «Північтранс», просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року без змін.

При цьому, відповідач зазначає, що позивачем при розгляді справи судом першої інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження звернення позивача до страховика та отримання страхового відшкодування. Також відповідач вказує, що скаржник посилається у скарзі на застарілу правову позицію Верховного Суду України, яка була змінена постановою ВП ВС по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, представника відповідача ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2018 року ОСОБА_2 засуджений за ч.3 ст.286 КК України до 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки (а.с. 59-65).

Як слідує з зазначеного вище вироку та ухвали Дніпровського апеляційного суду, ОСОБА_2 був визнаний винним в тому, що 16.10.2014 року, приблизно о 10 годині 45 хвилин, водій ОСОБА_2 , на посаді водія, керуючи технічно справним автобусом Mercedes-Benz 310D реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по проїжджій частині вул.Ногіна, в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, з боку вул.Електрична в напрямку вул.20-го Партз`їзду, при виборі в установлених межах безпечної швидкості руху, проявляючи злочинну самовпевненість, не врахував дорожньої обстановки, рухався зі швидкістю в межах від 70 до 90 км/год, та допустив занос керованого транспортного засобу, в процесі заносу виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автобусом Mercedes-Benz 313СDІ реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку.

Водій ОСОБА_2 , грубо порушив п. п.1.3, 1.5, 12.1, 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України. В результаті дорожньо-транспортної пригоди через злочинну самовпевненість водія ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричинено загибель потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , заподіяно тяжких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та спричинено тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Дослідженням особи обвинуваченого ОСОБА_2 встановлено, що на момент вчинення злочину засуджений перебував в трудових відносинах з ПАО «ПІВНІЧТРАНС» (а.с. 64).

Також, згідно вироку від 03 вересня 2018 року, встановлено, що під час зіткнення транспортних засобів автобусу Mercedes-Benz 310D реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та автобусу Mercedes-Benz 313 СDІ реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року, в частині вирішення цивільного позову - скасовано, направлено кримінальне провадження в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а. с. 67-86).

У відповідності до полісу серії АІ №1966630, транспортний засіб Mercedes-Benz 310D реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким на момент вчинення ДТП керував водій ОСОБА_2 застрахований в ПУБЛИЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «УКРАИНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНИЯ «ГАРАНТ-АВТО» (а.с. 118).

Транспортний засіб марки MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 на праві власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 від 27.09.2014 року (а.с. 3).

Відповідно до договору оренди автомобілю від 03 жовтня 2014 року транспортний засіб марки MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 перебував у користуванні у ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДНІПРОВСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 11205» ЄРДПОУ : 23935584, місцезнаходження якого: 49087, Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вул.Калинова, буд.87. Строк дії договору оренди 5 років (а.с. 6).

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДНІПРОВСЬКЕ АВТОТРАНСПОРТНЕ ПІДПРИЄМСТВО 11205» здійснювало внутрішні перевезення пасажирів автобусами, зокрема автобусом марки MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_4 та ліцензійною карткою № НОМЕР_5 ( а.с. 5).

Під час дорожньо - транспортної пригоди, що сталася 16 жовтня 2014 року транспортний засіб марки MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження, що підтверджується довідкою, виданою МВСУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ( а.с. 4).

Позивачем ОСОБА_1 надсилалися повідомлення ПАТ «СЕВЕР-ТРАНС» та ОСОБА_2 про огляд пошкодженого в результаті ДТП 16.10.2014 року автомобілю MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.с. 8-10).

Згідно висновку експерта №204/16 від 14.10.2016 року сума матеріальних збитків з технічної точки зору власнику автомобілю MERCЕDES-BENS 313 CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 226 332 (двісті двадцять шість тисяч триста тридцять дві) гривні 76 копійок ( а.с. 11а - 58).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі на підставі досліджених доказів наданих сторонами, виходив з того, що, оскільки на час настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом MERCЕDES-BENS 310 D державний реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», позивач повинна була самостійно звернутись до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування за полісом. Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інс танції і не може погодитись із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За правилами частини першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під час розгляду позовів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди.

Така особа відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілої ОСОБА_1 , становить 226337 грн. 76 коп. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі №286/1643/18, провадження №61-11107св19.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі, якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавача шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Судом встановлено, що вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2018 року, яким був визнаний винним та засуджений водій ОСОБА_2 за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України був переглянутий в апеляційному порядку, зокрема і в частині цивільного позову за апеляційною скаргою цивільного відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок суду було скасовано в частині вирішення цивільного позову.

Під час апеляційного перегляду кримінального провадження, суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини, а саме, що цивільно-правова відповідальність на транспортний засіб автомобіль Mercedes-Benz 310D реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував обвинувачений ОСОБА_2 у період вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія» «Гарант-Авто» згідно страхового полісу №АІ/1966630, строк дії з 30.05.2014 року по 29.05.2015 року.

Суд дійшов висновку, що підстави вважати виключно ОСОБА_2 чи ПАТ «Північтранс» належними відповідачами в даному випадку відсутні, враховуючи те, що за законом заявлена позивачами (потерпілими) сума шкоди підлягає стягненню саме зі страховика.

В ухвалі суд зазначив, що колегія суддів не знаходить підстав вважати, що суд першої інстанції обґрунтовано вирішив питання про відшкодування шкоди тільки з обвинуваченого та його роботодавця, обмежившись лише залученням до розгляду провадження ПАТ «Українська страхова компанія» «Гарант-Авто» в якості цивільного відповідача, як страхову організацію (страховика), що застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, за відсутності жодного обґрунтування підстав відмови про стягнення жодних позовних вимог з даного учасника судового провадження.

Згідно норм ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018р., Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Зокрема у п.п.69, 73 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. по справі №755/18006/15-ц, зроблено висновок про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

З оскаржуваного судового рішення вбачається, що під час судового розгляду стороні позивача роз`яснювались наслідки подання позовних вимог до неналежного відповідача, при цьому суд з власної ініціативи залучив страховика ПАТ «Українська страхова компанія» «Гарант-Авто», як третю особу, оскільки без клопотання сторони позивача не мав права залучити страховика відповідачем по справі.

Так, предметом позову у цій цивільній справі є вимога позивача ОСОБА_1 про відшкодування їй завданих збитків на суму 226 332, 76 грн., як потерпілій спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто між потерпілою ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»- володільцем застрахованого транспортного засобу, існує деліктне зобов`язання, пов`язане із завдання шкоди внаслідок ДТП, тоді, як між відповідачем та третьою особою ПАТ «Українська страхова компанія» «Гарант-Авто» - страховиком, є договірне зобов`язання, встановлене договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У діній цивільній справі поєднані деліктні відносини з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а отже боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, тобто ПАТ «Українська страхова компанія» «Гарант-Авто», яка повинна в межах страхового ліміту відшкодувати завдану діями заподіювача шкоди- ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» матеріальну шкоду, і тільки після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування в разі перевищення ліміту, позов може бути подано до страхувальника, в даному випадку відповідача по справі ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», який є володільцем застрахованого транспортного засобу, для стягнення різниці між фактичним розміром завданої потерпілому шкоди та виплаченою страховою сумою, встановленою у договорі страхування.

З наведених вище підстав, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди, тобто відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», обов`язком, якого, відповідно до закону є виплата потерпілому різниці між фактичним розміром завданої потерпілому шкоди та виплаченою страховою сумою.

Доводи позивача з посиланням на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі №6-954цс16, від 27.04.2018 у справі №910/9029/17, від 14.02.2018 у справі №344/10730/15-ц та у п.п.4,6 і 11 постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4 про те що право позивача на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, тому суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, колегія суддів відхиляє, оскільки у цих постановах викладена застаріла правова позиція, яка суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Доводи позивача про те, що посилання суду першої інстанції на вказані ним у рішенні норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду у конкретних справах, не можуть бути застосовані, оскільки прийняті за результатами розгляду різних позовних вимог за різними фактичними обставинами з різним предметом спору та іншим суб`єктним складом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище у цій цивільній справі поєднані деліктні відносини з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, у зв`язку з чим без подачі позову спочатку до страховика, який зобов`язаний виплатити потерпілому страхову суму, встановлену у договорі, позов не може бути пред`явлено до завдавача шкоди, тобто страхувальника, оскільки це суперечить меті здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, встановленій в ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: