22-ц/804/552/21
265/5329/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„26 січня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 265/5329/20
Номер провадження 22-ц/804/552/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року головуючого судді Козлова Д.О. зі складанням повного тексту судового рішення 06 жовтня 2020 року по цивільній справі про поділ майна подружжя,-
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дві шафи «Василіса» та софу «Прага». Визнано за ОСОБА_2 право власності на дві шафи «Василіса» та софу «Прага». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 частки вартості двох шаф « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та софи «Прага» грошові кошти в сумі 8150 грн. та витрати з оплати судового збору в сумі 840,80 грн.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по вказаній справі залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення, в задоволенні позовних вимог відмовити, та ухвалити нове рішення, яким визнати софу «Прага» спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по його ідеальній частці за кожним; стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн, судовий збір за подання заяви про перегляд судового рішення у розмірі 420,40 грн та судовий збір у розмірі 1261, 20 грн.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що ОСОБА_1 проживав разом з нею до грудня 2019 року, оскільки вона не проживає з позивачем з жовтня 2017 року, що підтверджено позивачем у судовому засіданні при розгляді заяви про перегляд заочного рішення. Зазначає, що ОСОБА_1 комунальні послуги за користування житлом не сплачував, зловживав спиртними напоями, грошові кошти для придбання їжі, одягу не надавав. Під час сумісного проживання вона працювала та отримувала заробітну плату, що значно перевищує заробітну плату ОСОБА_2 , та саме її заробітну плату витрачали на придбання майна для сумісних потреб.
Також, зазначає, що меблі придбано три роки тому та при розрахунку вартості на дату ухвалення судового рішення необхідно враховувати амортизацію меблів, строк корисного використання, у зв`язку з чим ринкова вартість вказаних меблів є нижчою, ніж зазначено в рішенні суду. Позивач ОСОБА_1 не має доступу в квартиру, де знаходиться спірне майно з жовтня 2017 року, тому надати підтвердження суду щодо вартості спірного майна або його наявності у нього не було можливості.Крім того, зазначає, що вона не надавала згоди на добровільну виплату компенсації ОСОБА_1 замість його частки у спільному майні.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник адвокат Линнік В.В. підтримали доводи апеляційної скарги .
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги,пояснивши,що грошові кошти на придбання меблів ,це їх спільні з відповідачем,він також працював та працює. Для придбання меблів він отримав 01 вересня 2017 року у кредитній спілці « Кредитсталь» кредит на суму 5000 грн, які надав відповідачу , та які вони оплачували при придбанні меблів у розстрочку, та йому зовсім невідомо про 10 000 грн ,які ,як стверджує відповідач, надавались її матір*ю .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав .
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2015 року.
Факт придбання за час шлюбу сторін двох шаф «Василіса» та софи «Прага» на загальну суму 16 300 грн. підтверджується оригіналом товарного чеку ФОП ОСОБА_5 від 29 вересня 2017 року (а.с.22).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції ,посилаючись на ст.ст.60,61 СК України,ст.368 ЦК України , ч.1 ст.63 ,ч.1 ст.69 , ч.1 ст.70 СК України, ч.ч.1,2 ст.71,ч. 4 ст.71 СК України, ч.3 ст.358 ЦК України ,виходив з того, що спірне майно дві шафи «Василіса « та софа «Прага» є об*єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, бо воно було набуто за час їх перебування в шлюбі. Керуючись презумпцією рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, у сторін виникло в кожного , право спільної сумісної власності на ? частку придбаних двох шаф та софи, які після припинення фактичних шлюбних відносин залишилися за місце проживання відповідача ОСОБА_2 , тому зі згоди позивача,він має право на отримання від своєї дружини компенсації ? частки вартості таких меблів,що дорівнює 8 150 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду .
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
В силу вимог ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України).
Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.
За ч. 2 ст. 71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
На підставі ст. 358 ч. 3 ЦК кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, за загальним правилом, допускається лише за його згодою.
Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що перелічене майно : - дві шафи «Василіса» та софа «Прага» ,вартістю 16 300 грн, придбане за спільні сумісні кошти сторонами в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають рівні частки на нього.
При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності майна : двох шаф « ІНФОРМАЦІЯ_1 » , лише відповідачу ОСОБА_2 , суду не надано.
Посилання скаржника ОСОБА_2 на те, що суд не встановив джерело набуття спірного майна , є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Разом з тим,доводи відповідача ОСОБА_2 в частині того,що перелічене позивачем майно : дві шафи «Василіса « належать її матері ОСОБА_4 особисто ,оскільки були придбані за 10 000 грн коштів її матері, які вона надала їй для придбання меблів ,суд апеляційної інстанції відхиляє ,з урахуванням кожного дослідженого письмового доказу ,а саме товарного чеку ФОП ОСОБА_5 від 29 вересня 2017 року , який містить необхідні реквізити продавця товару на суму 16 300 грн (а.с.22) та товарного чеку,який не містить ані назви продавця,ані відповідної печатки чи штампу від 06 вересня 2017 року ,з якого вбачається вказівка у ньому тахти « Прага» з 5 подушками на суму 8800грн., шафи «Василіса» 800 (зі штангою) на суму 4 250 грн та шафи «Василіса» 800 грн (з полицями) на суму 4620 грн, а загалом товару на суму 17 670 грн.,за який було внесено завдаток у сумі 10 000 грн.,а в подальшому 07 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року було сплачено залишок у розмірі 7670 грн (а.с.47).
Судом не здобуто,а відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження того ,що дві софи « ОСОБА_6 » , не були спільним сумісним майном подружжя,а також,що вони були придбані виключно відповідачем за особисті кошти матері ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними,висновків суду не спростовують,зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те,що судом першої інстанції не прийнято до уваги , що меблі придбано три роки тому , та при розрахунку вартості на дату ухвалення судового рішення необхідно враховувати амортизацію меблів, строк корисного використання, у зв`язку з чим ринкова вартість вказаних меблів є нижчою, ніж зазначено в рішенні суду,є безпідставними, оскільки суду відповідачем на підтвердження зазначеного не доведено їх оцінку на теперішній час.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток,а також з вимог ст.71 СК України,відповідно до якої поділ майна,що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя,здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільного майна (ч.2 ст.364 ЦК України) .
Як передбачено ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя меблів,залишення речей в користуванні відповідача,стягнувши з відповідача на його користь вартість ? частки у розмірі 8 150 грн ,а тому доводи апеляційної скарги про необхідність звернення позивача до суду із окремим позовом на підставі ст.364 ЦК України не є слушними .
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною.
Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України.У зв*язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення ,а рішення суду першої інстанції без змін,новий розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 05 лютого 2021 року .

Судді: