Справа № 204/7071/20
Провадження № 2/204/365/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.

за участю секретаря Легостаєвої А.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян (Релігійної організації, профспілки) виробничо-комерційне підприємство «Укрпромзабезпечення» міського громадського об`єднання інвалідів Дніпропетровська «Творчість» (ВКП «Укрпромзабезпечення»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпробілдінггруп» про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким:

- встановити факт трудових відносин між ОСОБА_1 та ВКП «Укрпромзабезпечення» в період з 19.09.2016 року по 14.05.2016 року на посаді «Інженер з кошторисної справи»;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» внести записи до трудової книжки про прийняття позивача на роботу до ВКП «Укрпромзабезпечення» на посаду «Інженер з кошторисної справи» 19 вересня 2016 року та запис про звільнення із займаної посади 14 вересня 2016 року, видати накази про призначення на посаду та звільнення з посади, видати копію трудової угоди;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» подати дані про період роботи позивача з 19.09.2016 року по 14.10.2016 року в ВКП «Укрпромзабезпечення» до Чечелівської державної податкової інспекції Правобережного управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області по встановленому факту трудових відносин з ВКП «Укрпромзабезпечення», та зареєструвати в даній установі трудову угоду;

-зобов`язати ВКП «Укрпромзабезпечення» подати дані про період роботи позивача з 19.09.2016 року по 14.10.2016 року в ВКП «Укрпромзабезпечення» та зарахуванню стажу до Чечелівського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області по встановленому факту трудових відносин з ВКП «Укрпромзабезпечення»;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» передати до архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради дані про період роботи позивача з 19.09.2016 по 14.10.2016 в ВКП «Укрпромзабезпечення» на посаді «Інженер з кошторисної справи»;

-стягнути з відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» на користь позивача заборгованість з не виплаченої заробітної плати у сумі 1844,96 грн. за період роботи з 19.09.2016 по 14.10.2016;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» з загальної нарахованої суми по заробітній платі за фактично відпрацьований час позивача в ВКП «Укрпромзабезпечення» з 19.09.2016 по 14.10.2020 8503,10 грн. здійснити утримання та сплатити до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 1530,56 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» з загальної нарахованої суми по заробітній платі за фактично відпрацьований час позивача в ВКП «Укрпромзабезпечення» з 19.09.2016 по 14.10.2020 8503,10 грн. здійснити утримання та сплатити до бюджету військовий збір у сумі 127,55 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» за фактично отримані працівником доходи за фактично відпрацьований час позивача в ВКП «Укрпромзабезпечення» з 19.09.2016 по 14.10.2020 у розмірі 6844,94 грн. сплатити єдиний соціальний внесок у розмірі 1505,90 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» виплатити позивачу загальну суму нарахованої заборгованості вихідної допомоги з 15.10.2016 по день прийняття судом рішення по справі станом на 01.12.2020 без утримань і сплати податків становить 447581,00 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» з загальної суми нарахованої заборгованості вихідної допомоги 447581,00 грн. з 15.10.2016 по 01.12.2020 станом на 01.12.2020 здійснити утримання та сплатити до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 81061,56 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» з загальної суми нарахованої заборгованості вихідної допомоги 447581,00 грн. з 15.10.2016 по 19.10.2020 станом на 01.12.2020 здійснити утримання та сплатити до бюджету військовий збір у сумі 6755,13 грн.;

-зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» за фактично отримані працівником доходи у розмірі 362525,31 грн. у вигляді вихідної допомоги з 15.10.2016 по 01.12.2020 станом на 01.12.2020 сплатити до бюджету єдиний соціальний внесок у сумі 79755,57 грн.;

-визнати недійсним оформлення трудових відносин між позивачем та ТОВ «Дніпробілдінг»;

-зобов`язати відповідача ТОВ «Дніпробілдінг» скасувати записи в державних реєстрах податкової інспекції та пенсійному фонді на 1 робочий день, замість цих данних зобов`язати відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення» виконати вимоги позовної заяви;

-витрати у вигляді судового збору покласти на відповідача ВКП «Укрпромзабезпечення».

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 19.09.2016 року по 14.10.2016 року працювала у відповідача-1 на посаді «Інженер кошторисної справи». У вересні 2016 року отримала запрошення щодо працевлаштування у відповідача-1 та після проведення співбесіди, 19.09.2016 року працівники відповідача-1, що проводили співбесіду, запропонували позивачу залишитися на фірмі та виконувати їх роботу, розмір заробітної плати було встановлено в розмірі 5000 грн. Після перевірки знань позивача, директор ВКП «Укрпромзабезпечення» - ОСОБА_2 забрав наданий позивачем пакет документів для оформлення працевлаштування, при прийнятті на роботу позивача не ознайомили з штатним розкладом, укладеними договорами з субпідрядниками та замовниками, не провели відповідні інструктажі з питань охорони праці, але допустили до роботи. На прохання позивача видати довідку про працевлаштування, керівник відповідача-1 лише надав обіцянку її надати. З 19.09.2016 року по 14.10.2016 року ОСОБА_1 приходила на роботу та виконувала видані їй завдання. У зв`язку з великим навантаженням, 30.09.2016 року одним з працівників відповідача-1 була запропонована заохочувальна система оплати праці, зокрема з 01.10.2016 року позивачу встановлено заробітну плату у розмірі 8000 грн. на місяць, на що позивач погодилась та з 04.10.2016 року продовжила виконання робіт за новими умовами праці. 14 жовтня 2016 року приїхав директор відповідача-1 ОСОБА_2 , який повернув позивачу надані для працевлаштування документи, однак у трудовій книжці був відсутній запис про працевлаштування позивача, після цього з позивачем було проведено розрахунок та видано їй 5000 грн., які вона забрала та залишила фірму, оскільки не хотіла працювати з таким до себе ставленням керівника та без офіційного працевлаштування. На думку позивача, записи про дане працевлаштування в трудову книжку не ставили, з причин не знання роботодавцями положень КЗпП та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Окрім того, позивачу не було в повному обсязі виплачена належна їй частина заробітної плати у підвищеному розмірі з 01.10.2016 року. Також, позивач прохала суд визнати недійсним запис про її працевлаштування протягом 1 дня 03.10.2016 року у відповідача-2, оскільки ніколи у нього не працювала. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, такими що порушують ст.48 КЗпП та мають наслідком утворення труднощів у позивача щодо отримання соціальних виплат та в майбутньому оформленні пенсії, у зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з позовною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 10.12.2020 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В мотивувальній частині позову, позивач посилалася на те, що з 19.09.2016 року по 14.10.2016 року вона працювала у відповідача-1 на посаді «Інженер кошторисної справи», яким не було здійснено оформлення трудових відносин, не доплачено нараховану заробітну плату, а також на безпідставне оформлення трудових відносин між нею та відповідачем-2, що має наслідком утворення труднощів у позивача щодо отримання соціальних виплат та в майбутньому оформленні пенсії.

Як вбачається з Довідок ДПІ у Чечелівському районі м.Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області № 2532/10/04-66-08-20 від 29.08.2017 року та № 2646/10/04-66-08-20 від 14.09.2017 року, наданих на запит позивача, наявні відомості про працевлаштування ОСОБА_1 у ТОВ «Дніпробілдінггруп», в свою чергу, відомості про працевлаштування в 2016 році в ВКП «Укрпромзабезпечення» - відсутні (т.1, а.с.72-76).

Відповідні записи в трудовій книжці позивачки відсутні (т.1, а.с.25-30).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась із заявами від 22.09.2017 року та від 25.09.2017 року відповідно, до відповідачів з приводу зазначених питань, які були отримані представниками відповідачів та на яку позивачу надано відповіді. Зокрема, ОСОБА_1 10.10.2017 року було отримано листа від директора відповідача-1 ОСОБА_2 , який повідомив, що за перевіркою наданих позивачем відомостей було встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не працювала на ВКП «Укрпромзабезпечення» та будь-які документи відносно ОСОБА_1 на підприємстві відсутні (т.1, а.с.114-115).

Аналогічні пояснення були також надані суду ОСОБА_2 на виконання ухвали суду від 10.12.2020 року про витребування доказів.

В свою чергу, директор ТОВ «Дніпробілдінггруп» 19.10.2017 року надав відповідь на лист ОСОБА_1 та зазначив, що через своїх співробітників йому стало відомо про намір ОСОБА_1 працевлаштуватися на підприємстві та попередньо надані нею документи, розраховуючи на те, що позивач 03.10.2016 року вийде на роботу та напише заяву про прийняття на роботу, директором ОСОБА_3 було видано наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу, але на протязі усього дня позивач на роботу так і не з`явилася, в зв`язку з чим, ним того ж дня було прийнято рішення про звільнення позивачки. Рішення директора про прийняття на роботу було обумовлено передбаченими штрафами за не працевлаштованих працівників та було передчасним, оскільки на роботу позивач так і не прийшла. Зазначену помилку директор спробував виправити шляхом звільнення ОСОБА_1 того ж дня. За термін формального працевлаштування ОСОБА_1 була нарахована зарплата, з якої утримано податки. ОСОБА_4 також зазначив, що ОСОБА_2 є його знайомим, який допомагає йому в деяких питаннях, оскільки сам директор є інвалідом (т1, а.с.131-132).

Постановою ГУ Держпраці у Дніпропетровській області від 27.11.2017 року №329/4.1-4/910, винесеною за результатами інспекційного відвідування здійсненого за заявою позивачки, на ТОВ «Дніпробілдінггруп» накладено штраф у розмірі 320 000 грн. за створення перешкод інспектору праці, шляхом не допуску до перевірки та ненадання запитуваних документів (т.1, а.с.149-154).

У зв`язку з відсутністю результатів за порушеними ОСОБА_5 питаннями в позасудовому порядку, 22.10.2020 року позивач направила до суду дану позовну заяву.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Початок перебігу строку звернення до суду законодавець пов`язує з одним з моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Згідно ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року №6-409цс16.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд звертає увагу на те, що позивачу було достовірно відомо про існуючі, на її думку, між нею та відповідачем-1 правовідносини з жовтня 2016 року, окрім того, про існування розбіжностей в відомостях Пенсійного фонду та ДПС, внаслідок помилкового подання відповідних декларацій відповідачем-1 та про факт оформлення її працевлаштування у відповідача-2, ОСОБА_1 дізналася в 2017 році, отримавши відповідні відомості 29.08.2017 року та 14.09.2017 року з органів ДФС та в порядку листування з відповідачами (т.1, а.с.72-76, 114-115, 131-132) (що позивач сама також визнає у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду), однак з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду лише у жовтні 2020 року, чим було порушено вимоги ст.233 КЗпП України щодо строку звернення в частині всіх позовних вимог, окрім вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Посилання ОСОБА_1 в клопотанні про поновлення процесуального строку (т.1, а.с.191-196) на ту обставину, що на даний час органами поліції проводиться перевірка правильності нарахованої заробітної плати, поданої звітності роботодавців до податкової інспекції по отриманим доходам позивача, з посиланням на ч.2 ст.233 КЗпП України, як на поважні підстави для поновлення строків на звернення до суду судом відхиляються, оскільки ч.2 ст.233 КЗпП України надає особі право на звернення до суду без обмеження строку лише з позовом про стягнення належної їй заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Інших причин поважності пропуску строку на звернення до суду, позивачем не наведено.

Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущено, передбачений ст. 233 КЗпП України, строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому відсутні підстави для його поновлення.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах між ОСОБА_1 та ВКП «Укрпромзабезпечення» з 19.09.2016 року по 14.10.2016 року, зобов`язання відповідача-1 внести відповідні записи до трудової книжки позивача; зобов`язання відповідача подати відповідні дані до органів ДПС та Пенсійного фонду України та зобов`язання відповідача передати відповідні дані до архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради; стягнення суми вихідної допомоги (яка не належить до компенсаційних виплат та не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав); зобов`язання відповідача-1 здійснити нарахування та утримання податків; визнання недійсним оформлення трудових відносин між позивачем та відповідачем-2 та скасування відповідних відомостей в державних реєстрах та пенсійному фонді, з підстав пропуску строку звернення до суду.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача-1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 1844,96 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з положеннями статті 24 КЗпП України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту статті 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Тобто предметом трудового договору є праця людини, а предметом цивільно-правових відносин - результат такої праці.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Висуваючи позовні вимоги про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач посилалася на існування між нею та відповідачем трудових відносин та виконання нею трудових обов`язків на посаді «Інженер кошторисної справи».

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач виконувала трудові обов`язки у відповідача-1 на посаді «Інженер кошторисної справи» та частково отримувала за це заробітну плату у розмірі 5000 грн. та досягнення згоди щодо її розміру, зокрема будь-яких письмових доказів чи речових доказів (інструктажі та підписи в журналах про ознайомлення з інструктажем, анкети, заяви, факт проходження медичного огляду, листування з роботодавцем та колегами, виплата заробітної плати і документи, що підтверджують факт отримання винагороди від роботодавця, тощо), або клопотань про допит свідків (охоронців, колег, контрагентів роботодавця) тощо - позивачем суду не надано.

В той же час, доказування, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем-1 було укладено трудову угоду та виконання нею будь-яких робіт чи фактичного допуску позивача до роботи без фактично оформлення трудових відносин. Усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог є недоведеними, будуються на припущеннях та спростовуються наявними матеріалами справи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Враховуючи, що позивачем не доведено, що вона протягом зазначеного нею періоду виконувала трудові обов`язки у відповідача-1 на посаді «Інженер з кошторисної справи» та частково отримувала за це заробітну плату, суд приходить до переконливого висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 1844,96 грн., у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору ухвалою суду, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.256-258 ЦК України, ст.ст.21, 24, 94, 233, 234 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.12,13,76-82,133,141,259,263-265,277 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян (Релігійної організації, профспілки) виробничо-комерційне підприємство «Укрпромзабезпечення» міського громадського об`єднання інвалідів Дніпропетровська «Творчість» (ВКП «Укрпромзабезпечення»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпробілдінггруп» про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар