справа № 755/6539/20 головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
провадження № 22-ц/824/184/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 то ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» про визнання рішення протиправним та зобов`язання виплатити грошові кошти,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» про визнання рішення протиправним та зобов`язання виплатити грошові кошти. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду молодшого приймальника товарів у магазин «Продукти 908». Наказом від 12 березня 2020 року йому була надана додаткова оплачувана відпустка як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року. В період відпустки він знаходився на лікарняному. Відповідачем було відмовлено в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності. З такими діями відповідача він не згоден, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» про визнання недійсним рішення, зобов`язання здійснити виплату грошових коштів задоволено частково. Визнано протиправним рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», викладене в листі № 3377/1/У/ВНЗП від 21 квітня 2020 року про відмову в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДШ № 426126) за період захворювання з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року ОСОБА_1 Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» вчинити дії по прийняттю рішення по питанню призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДШ № 426126), з дотриманням вимог законодавства України. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» в дохід держави судові витрати в розмірі 1 681 грн. 60 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що тимчасова непрацездатність працівника у період щорічної оплачуваної відпустки компенсується подовженням такої відпустки на відповідну кількість днів тимчасової непрацездатності. Законодавством не передбачена виплата лікарняних за період тимчасової непрацездатності під час додаткової оплачуваної відпустки, яка надається відповідно до ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи».

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача з 05 вересня 2017 року на посаді молодшого приймальника товарів (наказ №146-к від 05.09.2017 року).

08 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади (наказ №72-к від 07.04.2020 року).

Згідно витягу з наказу ТОВ «АТБ-маркет» №45-от від 12 березня 2020 року ОСОБА_1 , молодшому приймальнику товарів підрозділу магазину Продукти 908 надано додаткову оплачувану відпустку громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року.

З копії листка непрацездатності (серія АДШ № 426126), оформленого на ім`я ОСОБА_1 , останній звільнений від роботи у зв`язку з хворобою на період з 27 березня 2020 року по 04 квітня 2020 року. Лікарняний листок був наданий позивачем відповідачу для здійснення оплати.

Згідно наданих до справи розрахункових листів та відзиву відповідача встановлено, що відповідач не здійснював виплату за лікарняним листком непрацездатності як при його отриманні, так і на час розрахунку при звільненні.

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення про відмову в призначенні допомоги з тимчасової непрацездатності підлягають задоволенню, оскільки згідно законодавства України працівник має право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності за лікарняним листком. При цьому, суд визнав рішення, оформлене листом № 3377/1/У/ВНЗП від 21 квітня 2020 року про відмову в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності протиправним та зобов`язав відповідача прийняти рішення по питанню призначення допомоги, з дотриманням вимог законодавства України.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виплату по лікарняному листку непрацездатності не підлягають задоволенню, оскільки дві соціальні виплати працівнику за один і той же період не можуть бути здійснені, а виплати по лікарняному листку непрацездатності здійснюють в певних частинах роботодавець та фонд соціального страхування.

При перевірці висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, вставленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 253, 254 КЗпП України встановлено, що особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання страхового випадку, серед переліку якого - тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

У разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, під час перебування у щорічній (основній чи додатковій) відпустці допомога надається у порядку та розмірах, установлених цим Законом.

Підставами для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, згідно статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», є наступне: 1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею кримінального правопорушення; 2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби; 3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи; 4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду; 5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням; 6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням.

Застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, або не з`являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі на лікарсько-консультативну комісію (ЛКК) чи медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Період тимчасової непрацездатності під час перебування працівника у щорічній відпустці оплачують у порядку: перші 5 днів - за рахунок роботодавця; решта днів - за рахунок Фонду соціального страхування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що законодавством не передбачена виплата лікарняних за період тимчасової непрацездатності під час будь-якої відпустки.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що згідно ст. 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про відпустки" ( 504/96-ВР ) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Тобто норма щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки поширюється лише на вищезазначені види відпусток - щорічні відпустки та додаткову відпустку працівникам, які мають дітей (ст. 19 цього Закону ( 504/96-ВР ).

Згідно з пунктом 22 статті 20 та пунктом 1 статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ) особам, віднесеним до категорій 1 та 2 державою гарантовані компенсації та пільги щодо використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих (16 календарних) днів на рік.

Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ) не зазначено, що додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих (16 календарних) днів на рік, які надаються особам, віднесеним до категорій 1 та 2, належать до виду щорічних відпусток.

Отже, аналізуючи наведені норми права вбачається, що існує ряд відмінностей відпусток, які надаються на підставі статей 20 та 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ) порівняно до щорічних відпусток.

В першу чергу необхідно зазначити, що відпустка громадянам, віднесеним до категорій 1 та 2, визначена Законом ( 796-12 ) як пільга та компенсація.

На відміну від виду щорічних відпусток, зазначена відпустка не пов`язана із робочим процесом і надається незалежно від часу роботи на підприємстві, установі, організації.

Якщо витрати, пов`язані з оплатою щорічних відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники, а в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата цих відпусток провадиться із бюджетних асигнувань на їх утримання, то фінансування видатків по відшкодуванню витрат на оплату відпусток, що надаються особам, віднесеним до категорій 1 та 2, провадиться, у відповідності до ст. 1 Закону України "Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення" ( 1445-14 ), за рахунок коштів Фонду. Тобто джерела покриття витрат на ці відпустки різні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відпустка, яка надається на підставі статей 20 та 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ) не відноситься до виду щорічних відпусток, а тому на них не може бути поширене право на виплату компенсації, передбачене статтею 24 Закону України "Про відпустки" (504/96-ВР), а також порядок надання щорічної відпустки, право на перенесення та поділ щорічної відпустки на частини відповідно до статей 10, 11 та 12 цього ж Закону.

Отже, проаналізувавши норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини апеляційний суд дійшов висновку, що додаткова відпустка, яка надається особам, відповідно до пункту 22 статті 20 та пунктом 1 статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не віднесена законодавцем до щорічної відпустки, а визначена, як пільга та компенсація за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зважаючи на те, що зазначена відпустка не належить до виду щорічних відпусток, визначених пунктом 1 статті 4 ЗУ «Про відпустки», то відповідно на неї не поширюються норми Цього закону, передбачені для щорічних відпусток, зокрема про перенесення щорічної відпустки на інший період або її продовження в разі тимчасової непрацездатності працівника. За таких обставин, слід дійти висновку про те, що якщо працівник захворів, перебуваючи у відпустці, яка надається особам, віднесеним до категорії 1 та 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, то вона не продовжується на період тимчасової непрацездатності та не переноситься на інший період і відповідно лист непрацездатності, який припадає на період цієї відпустки не підлягає оплаті.

А відтак, висновки суду першої інстанції про протиправність рішення відповідача щодо відмови у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи все вище зазначене, колегія суддів вважає, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, тому рішення суду є безпідставним та незаконним, а відтак підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, сплачених відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, оскільки позивач звільнений від спалати судовго збору, тому на користь відповідача за рахунок держави підлягає компенсації судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 521,50 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Сплачений ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 521,50 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф.Лапчевська

В.А.Нежура