Справа № 192/494/21
Провадження № 2/192/405/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Тітової О.О.

з участю секретаря судових засідань Біжко Ю.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

пр.позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

пр.відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Солоне Дніпропетровської області в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Солонянського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимоги посилалась на те, що з 27.04.1991 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано 24.05.2018 року. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 вересня 1989 року домоволодіння належить їй, тобто на момент укладання шлюбу з відповідачем вона вже була власником будинку в якому зареєстрований колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3 . Відповідач з 23.06.2020 є власником житлового будинку у АДРЕСА_2 в якому на даний час проживає. Зазначає, що відповідач більше 2 років не проживає за місцем реєстрації в її будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає його особистих речей в будинку немає. Реєстрація відповідача в її помешканні, створює для неї суттєві незручності, оскільки вона не може оформити субсидію, так як при її нарахуванні враховуються також дохід відповідача. Вона не може розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд на вигідних умовах. Зазначає, що відповідач сприймає реєстрацію у її будинку як можливість впливу на її особисте життя, що негативним чином впливає на її самопочуття, оскільки після сварок вона відчуває неспокій та тривогу, що погіршує її здоров`я. ОСОБА_3 неодноразово вчиняв сварки, бійки, трощив меблі, псував асфальтове покриття у дворі, при цьому, погрожуючи фізичною розправою - веде себе негідно та агресивно по відношенню до неї. Крім того, в період часу з 16 вересня 2018 року по 20 листопада 2018 року відповідач викрав з її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належний їй ювелірний виріб - золоту обручку за що був притягнутий до кримінальної відповідальності. ОСОБА_3 свідомо вчинялося психологічне насилля відносно неї, він регулярно проявляв агресію через лайку, залякування, погрози фізичної розправи, а зазначені конфлікти призводять до психологічних страждань та неспокійного приживання у власному будинку, через що вона неодноразово зверталась до поліції. Тому з посиланнями на норми ст. 64 ЖК УРСР, ст.ст. 391, 405 ЦК України просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачем в установлений строк до суду подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, він не прагнув і не прагне виселитися із зареєстрованого місця проживання. Не заперечує, що офіційно шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано у 2018 році, проте фактичні шлюбні стосунки тривають однак позивач періодично, із невідомих причин, не впускає його додому. Позивач ніде не працює, є пенсіонеркою, і звичайно більше часу знаходиться вдома, він працює, і звичайно дома буває набагато рідше. Позивач чинить йому перешкоди у користуванні об`єктами права спільної сумісної власності. Періодично позивач та він проживають разом, у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, хоча інколи, без пояснення причин, не впускає його до спільної із ним домівки. Відомості, які вказані у позовній заяві є обманливими та такими, що явно не відповідають дійсності. Житловий будинок, дійсно зареєстрований на колишню дружину, проте впродовж значного періоду спільного проживання він затратив багато власних коштів, праці та зусиль на перепланування, перебудову та добудову як житлового будинку так і підсобних приміщень. Зазначив, що з актів опису майна спільно нажитого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 від 14 березня 2019 року та від 20 лютого 2020 року встановлено знаходження на території житлового будинку АДРЕСА_1 багаточисленного майна, яке також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Він готує самостійний позов про розподіл майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, яким також є і житловий будинок. Обманливими та надуманими є посилання, у позовній заяві, на відсутність його майна, за адресою проживання позивачки, оскільки він також проживає та зареєстрований за цією ж адресою і за цією ж адресою знаходиться їх спільне майно. Він постійно сплачує комунальні послуги, за адресою реєстрації, а наявність дачного будиночку для бджільництва не є підставою для визнання його втратившим право користування належним їм на праві спільної сумісної власності житловим будинком. Він не визнає зазначених у позовній заяві обставин.

Позивачем у встановлені строки надано відповідь на відзив в якій вона вказує, що за час окремого проживання їх спільна донька вийшла заміж, виносила та народила дитину. Дочка під час соціальної відпустки по догляду за дитиною, разом з сім`єю, часто гостює по 2 неділі, по місяцю. І за весь час відповідач жодного разу не бачив ані зятя, ані онука (якому вже виповнилося 1 рік та 3 місяці). Факт негідної поведінки з боку відповідача по відношенню до неї підтверджується, зокрема, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , засуджено за викрадення належного їй ювелірного виробу. Тож про шлюбні відносини чи фактичне шлюбне життя не йдеться. Не бажання відповідача самостійно знятися з реєстрації, вона розцінює як право вільного доступу до її житла, можливість безкарно псувати майно чи брати (красти) все що заманеться. Відповідач маніпулює тим, що зареєстрований у будинку, який є її приватною власністю.

Фактично відповідач проживає за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджено відповідачем при отриманні відповіді Солонянського ВП від 06.07.2020, що долучена ним до відзиву та надіслана саме до с. Богданівка, ОСОБА_3 сам вказує цю адресу в якості адреси місця проживання під час розгляду інших справ в суді. Будинок за адресою: АДРЕСА_2 є житловим, жодних записів на підтвердження того, що вказаний будинок є дачним в Державному реєстрі не значиться.

Відповідачем в установлений строк до суду заперечень не надано.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , яка в суді зазначила, що є донькою сторін та з батьком не спілкується з осені 2018 року, хоча до батьківської осели приїздить з 2014 року через вихідні, тобто двічі на місяць. Батьки розлучились в травні 2018 року, батько - відповідач ОСОБА_3 в березні 2019 року виселився, забрав особисті речі, інші речі домашнього вжитку, речі вивозив частинами по декілька разів, а в травні 2019 року влаштував сварку з ріднею. Вона з травня 2019 року батька не бачила, хоча за цей час познайомила мати з чоловіком та у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина. Після народження дитини мати їй допомагала та вона проживала по АДРЕСА_1 по декілька тижнів підряд, по місяцю і батько жодного разу не намагався зайти до будинку, він не знайомий з зятем - її чоловіком, з онуком, зараз дитині більше року, а онук так і не знає діда. Декілька разів було, що батько-відповідач ОСОБА_3 приїздив до будинку, постояв на автомобілі біля воріт якийсь час та їхав, він нікого не гукав та ніхто з дому не виходив. Батько працює в ОСОБА_6 в дитячому садку нічним сторожем, а живе в с.Богданівка з весни 2019 року. Свідки ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 які кожний окремо, пояснили, що тісно спілкуються з позивачем - ОСОБА_1 та знають, що в травні 2018 року сторони розлучились, в березні 2019 року відповідач переїхав до с.Богданівка, вивіз речі, там мешкає і зараз. У сторін складні стосунки, як донька привозила знайомити майбутнього чоловіка, ОСОБА_3 вже не жив по АДРЕСА_1 та коли в травні 2020 року донька сторін народила дитину, він не забирав онука з пологового будинку, також не був присутній, ані при святкуванні народження онука у будинку позивача, ані під час перебування доньки з дитиною в с.Сурсько-Михайлівка протягом значного часу після народження онука. Відповідач мешкає в с.Богданівка, там його вулики, стоїть його автомобіль, вони бачили це проїжджаючи повз село Богданівка. Відповідач працює в с.Сурсько-Михайлівка в дитячому садку, біля якого бачили автомобіль відповідача, однак біля будинку позивача автомобіль відповідача ніколи не стоїть, декілька раз відповідач приїздив до двору позивача, привозив кабаки, інколи приїздив з незрозумілих причин, оскільки з автомобіля навіть не виходив.

Свідок ОСОБА_10 надала аналогічні пояснення свідкам ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , однак суд їх до уваги не бере, враховуючи, що свідок ОСОБА_10 суду зазначила, що негативно ставиться до відповідача.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в заявах по суті.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві. Зазначив, що з 2018 року їх з позивачем шлюб розірвано. Він не ходив до суду для вирішення питання про розірвання шлюбу, бо це було бажання позивача. Дійсно забрав якісь речі до будинку у с.Богданівка, оскільки там будинок у неналежному стані, а йому необхідно нормально жити. В будинку по АДРЕСА_1 жив у коридорі, ОСОБА_1 жила у іншій кімнаті, вони нормально спілкувались з ОСОБА_1 , хоча і розірвали шлюб, він привозив їй кабак, просто приїздив, але з серпня 2020 року взагалі перестав спілкуватись з колишньою дружиною, бо вона перестала впускати його додому. З донькою посварився, тому не був запрошений на знайомство зі сватами та при народженні онука, однак приходив до позивача з шоколадкою та вином, щоб відсвяткувати цю подію. До теперішнього часу з донькою та її родиною не спілкується, коли вона приїздить до їх домівки не знає, не знає скільки проживала у їх будинку після народження онука. З позовами про захист своїх прав до суду не звертався, звертався до поліції. У будинку залишились його особисті речі, інструмент та інше. Вважає будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зазначив, що залишилось питання поділу спільно нажитого майна.

Представник відповідача в судовому засіданні також проти задоволення позову заперечував, зазначив, що підстави пред`явлення даного позову, передбачені ст. 405 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач чинить перешкоди у користуванні майном, що є спільною сумісною власністю. Зазначив, що зараз готується позов про поділ майна, оскільки саме такий захід буде ефективним для захисту прав відповідача.

Суд, вислухавши доводи сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві приватної власності.

Як вбачається із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, посвідченого від 20 вересня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Солонянської районної селищної ради народних депутатів від 19 липня 1989 року, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_11 .

27 квітня 1991 року укладено шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 у зв`язку з чим дружині після укладення шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_12 .

Згідно довідки Сурсько-Михайлівською сільської ради № 1406 від 13.09.2016 адреса домоволодіння, належного ОСОБА_1 , змінилася на АДРЕСА_1 .

Згідно листа ТОВ «Абріс» від 11.06.2021 №166 за даними реєстрації нерухомого майна станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності від 20.09.1989, виданого Сурсько-Михайлівською сільською радою та зареєстрованого Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзу№3, реєстр №8.

24 червня 2018 року набрало чинності рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року про розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Листом Солонянського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.06.2018 ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду звернення від 07.06.2018 по факту вчинення домашнього насильства 05.06.2018. Згідно висновку від 20.06.2018 подальша перевірка припинена.

Листом Солонянського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 06.08.2018 ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду звернення від 16.07.2018 по факту висловлювань колишнього чоловіка погроз фізичною розправою та щодо нацьковування собаки. Згідно висновку від 30.07.2018 подальша перевірка припинена.

Згідно вироку Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02.04.2019 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за фактом крадіжки з 16 вересня 2018 по 20 листопада 2018 домоволодіння в АДРЕСА_1 ювелірного виробу, належного ОСОБА_1 .

Згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради від 19.10.2020 №782 по АДРЕСА_1 дійсно зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_1 та колишній чоловік - ОСОБА_3 зареєстрований але не проживає.

Згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради від 11.09.2019 №187/03-26/2019 ОСОБА_1 зверталась до сільської ради із письмовими заявами 12.07.2018 про вирішення конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_3 щодо несплати ним 50% комунальних послуг; 19.02.2019 щодо конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_3 щодо розподілу спільно нажитого майна, певну частину якого він вивіз та складання акту опису майна; 25.06.2019 про направлення комісії для складання акту про відсутність майна, яке є в акті від 14.03.2019.

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 01.07.2020, 29.03.2021, 05.04.2021 членами комісії зроблено висновок, що ОСОБА_3 , зареєстрований але не проживає по АДРЕСА_1 .

З витягу про інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого станом на 29.09.2020 вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 .

14 березня 2019 та 20 лютого 2020 були складені акти опису майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно висновку поліції від 06 липня 2020 року по заяві ОСОБА_3 від 03.07.2020 щодо того, що колишня дружина ОСОБА_1 не впускає його до будинку, подальша перевірка припинена. Зазначений висновок листом від 06.07.2020 направлено ОСОБА_3 .

Згідно висновку поліції від 30 червня 2021 року по заяві ОСОБА_3 від 03.06.2021 щодо конфлікту з дружиною ОСОБА_1 , подальша перевірка припинена. Зазначений висновок листом від 30.06.2021 направлено ОСОБА_3 .

Відповідач здійснював оплату послуг електропостачання на суму 50 грн. за лютий 2020 року та за серпень - грудень 2020 року у сумі по 50 грн. за кожний місяць. За період з січня по травень 2021 року позивач оплачував по 50 грн. за кожний місяць, здійснив відповідні платежі 25 травня 2021 року, також оплатив послуги електропостачання на суму 50 грн. за червень 2021 року. Відповідачем здійснювалась оплата газопостачання за період з липня 2020 року по червень 2021 року по 30 грн. за кожен місяць.

Позивачем 31.07.2018 укладено договір про постачання електричної енергії з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» та надано квитанції про оплату послуг електропостачання на різні суми від 607 грн. до 913 грн.

Позивачем 05.04.2021 укладено договір про постачання природного газу з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» та надано квитанції про оплату послуг газопостачання на різні суми, в тому числі на суму до 2987 грн. за січень 2021 року.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №192/ 11647/18 встановлено, що ОСОБА_1 03.09.2018 року звернулась до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг в сумі 17 485,69 грн. за електроенергію за період з серпня 2015 року по липень 2018 року та за природній газ за період з листопада 2015 року по липень 2018 року. До суду 27.09.2019 року надійшла заява ОСОБА_1 про відкликання позовної заяви в якій вона посилається на те, що після звернення до суду відповідач виїхав з її житла, тобто є можливість вирішити питання у досудовому порядку, тому просила повернути позовну заяву та сплачений за подання заяви судовий збір.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №192/1647/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг позовну заяву повернуто позивачу на підставі заяви позивача від 27.09.2019.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, цей перелік не є вичерпним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим відносини, які регулюються ЖК Української РСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) та від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з власником спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

При порівнянні норм ЖК Української РСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК Української РСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Статтею 395 ЦК України передбачено, що, речовими правами на чуже майно є: зокрема, право володіння, право користування (сервітут).

У статті 403 ЦК України зазначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування чужим майном і може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

При встановлені сервітуту чітко визначається обсяг користування, спосіб користування та час користування. При цьому, зміст сервітуту повинен чітко визначитись законом. На відміну від зобов`язальних прав користування зміст яких може визначатись договором, сервітутні права з огляду на їх речовий характер визначаються законом як за змістом, так і за обсягом.

За таких обставин, основними ознаками права сервітуту є обмежений характер права користування (тільки для задоволення потреб щодо користування іншим майном), чітке визначення обсягу прав та встановлення змісту цього права законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не був власником спірного будинку, або його частини, і його право користування будинком було пов`язане із наявністю права власності на це майно його дружини - позивача ОСОБА_1 .

Перепланування, перебудова та добудова будинку, підсобних приміщень не породжує права власності на домоволодіння чи його частину.

ОСОБА_3 набув особистого сервітуту, який полягав у праві користування житловим приміщенням, оскільки він був членом сім`ї ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 втратив статус члена сім`ї власника спірного будинку 24.06.2018 у зв`язку з розірванням шлюбу.

Суд приймає покази свідків в частині часу з якого відповідач не проживає у належному позивачу будинку - з весни 2019 року у зв`язку з переїздом до с.Богданівка та придбання згодом будинку в цьому селі, оскільки доказів на спростування даних обставин відповідачем та його представником суду не надано.

Суд, враховуючи встановлені рішенням суду від 24.05.2018 обставини щодо припинення шлюбних відносин з листопада 2017 року та не поновлення їх на час вирішення питання про розірвання шлюбу, бажання ОСОБА_13 розірвати шлюб, встановлені під час розгляду даної справи обставини щодо особистих мотивів пов`язаних із бажанням зробити боляче колишній дружині, та вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України колишнім чоловіком - відповідачем ОСОБА_3 та дійсні стосунки сторін, вважає необґрунтованими та недоведеними доводи відповідача та його представника щодо перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу у зв`язку з періодичним нормальним спілкуванням та привезенням кабаків, останній раз в серпні 2020 року.

За таких обставин, з урахуванням положень законодавства та встановлених обставин справи, вважає, що з часу розірвання шлюбу з 24.06.2018 ОСОБА_3 мав право користування житловим приміщенням, яке він займав до розірвання шлюбу з ОСОБА_13 безкоштовно чи за плату.

Позивач зверталась до суду з вимогою про стягнення з відповідача витрат по оплаті комунальних послуг після розірвання шлюбу. Ухвалою суду за заявою позивача позовну заяву було повернуто позивачу.

Суд враховуючи покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є узгодженими між собою, сумніву у суду не викликають та узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі, зокрема, підставами відкликання позовної заяви та закриття провадження у справі за участі цих же сторін про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг, вважає доведеним факт звільнення відповідачем ОСОБА_3 займаного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 весною 2019 року.

Всі свідки як кожний окремо так і всі разом зазначають про самостійне вивезення власних речей та інших речей ОСОБА_3 восени 2019 року з будинку в АДРЕСА_1 . Їх покази повністю узгоджуються між собою та з поданою 27.09.20109 заявою позивача ОСОБА_1 у справі №192/1647/18 та встановленими судом фактичними стосунками сторін.

Складні стосунки сторін, наявність конфліктів, спору щодо оплати комунальних послуг та спору щодо майна, мають істотне значення для вирішення питання про наявність підстав для користування житловим приміщенням відповідачем після фактичного залишення ним займаного житлового приміщення у березні 2019 року.

Відповідач посилається на наявність перешкод у користуванні об`єктами права спільної сумісної власності до яких, згідно складених актів від 14.03.2019 та 20.02.2020, відносить спірний житловий будинок буд. АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не приймає акти опису майна складені 14 березня 2019 та 20 лютого 2020 були в якості доказів права власності відповідача на житловий будинок, оскільки вони є неналежними доказами права власності та судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не був власником будинку АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом та підтверджено свідками в суді, ОСОБА_3 не проживав у належному позивачу будинку з весни 2019 року та доказів поважності причин відсутності у буд. АДРЕСА_1 з весни 2019 року, ані відповідачем ані його представником суду не надано.

Відповідачу ОСОБА_3 з 23 червня 2020 року на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 в якому як зазначає відповідач він зараз проживає, що свідчить, що житлові права відповідача реалізовані, він забезпечений житлом.

Про наявність перешкод у користуванні належним позивачу будинком відповідач ОСОБА_3 вперше заявив у липні 2020 року, однак за захистом своїх прав щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , до суду не звертався, зустрічних вимог в даній справі не заявив, тому враховуючи встановленні обставини щодо забезпечення відповідача житлом з червня 2020 року, суд не приймає посилання на наявність перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, як на підставу поважності причин відсутності у житловому приміщенні з весни 2019 року.

Доказів наявності домовленості сторін щодо порядку користування спірним житловим будинком після залишення його відповідачем у березні 2019 року суду не надано.

Заперечення відповідача зводяться до спору про поділ спільно набутого за час шлюбу майна, що має вирішуватись в окремому провадженні.

Зустрічних вимог в даному провадженні відповідачем не заявлено та окремого позову про усунення перешкод у користуванні майном відповідачем не подавалось.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що поважних причин відсутності відповідача у спірному будинку з весни 2019 не було, домовленості щодо порядку користування спірним житловим будинком після залишення його відповідачем у березні 2019 року не було, фактичні стосунки сторін мають істотне значення для висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати зі сплаченого судового збору у розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268,ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 06.12.2021.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя О.О. Тітова