Номер провадження: 22-ц/813/5677/21
Номер справи місцевого суду: 521/4328/16-ц
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого-судді - Гірняк Л.А.,

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

секретаря судового засідання - Ющак А.Ю.

За участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

В лютому 2016 року представник позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовною заявою про витребування майна з незаконного чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та її виселення.

Вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 за відплатним договором придбана квартира АДРЕСА_1 , яка є спадковим майном позивача, в особи, що не мала права її відчужувати.

Позивач просив суд витребувати квартиру АДРЕСА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_3 та виселити її.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники у судових засіданнях в суді першої інстанції заперечували проти позову та, посилаючись на незаконність, безпідставність, необґрунтованість вимог та відсутність у ОСОБА_4 необхідних, належних та допустимих доказів, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі,

01.04.2016 р., 21.04.2016 р. та 06.06.2016 р. відповідач ОСОБА_3 та її представники надали до суду письмові заперечення в яких зазначали , що ОСОБА_3 придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу у ОСОБА_5 , який набув право власності на неї на підставі договору дарування, яке не оспорене та діє до цього часу, а не на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 р., яке в подальшому було скасовано.

Зазначають, що права позивача, як спадкоємця свого батька ОСОБА_4 , взагалі не порушені, так як він ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1 , а її власником була ОСОБА_7 з 03.05.1995 р. до 16.07.2006 р. (до дати набрання рішенням Малиновського суду м. Одеси від 20.04.2006 р.), після смерті якої квартира перейшла у власність ОСОБА_6 . Вважають, що у відповідності до ст. 1218 ЦК, право на спірну квартиру до складу спадщини ОСОБА_8 (батька позивача) не входить.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення - задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.6 кв. м., житловою площею 17.2 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_4 у сумі 551,21 грн. В іншій частині позову відмовлено.

10.01.2017 року не погодившись із вищевказаним рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 та треті особи в судове засідання в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Зокрема посилається на те, що справа розглянута за її відсутності та не відкладена справа за її хворобою.

Звертає увагу на той факт, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2014 року, спадщина на яку видано відповідне свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_2 , проте, у відповідному рішенні суду по цивільній справі №521/4328/16 від 19.12.2016 року, у якості спірного майна зазначена квартира АДРЕСА_1 .

Окрім того посилається на те, що ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивач мав всі законні підстави звернутись з заявою про прийняття спадщини в загальному порядку до 28.02.2005 року, так як з 01.02.2005 року, вже був повнолітній. Своїм правом він скористався тільки у жовтні 2014 року, тобто через 10 років.

Посилається на те, що позивач - ОСОБА_4 ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1 , а тому не може буди застосована ст. 388 ЦК України.

При цьому посилається на необґрунтоване посилання позивача на висновок ВСУ, викладений у постанові судової палати у цивільних справах від 10.10.2012 року та правовий висновок ВСУ, викладений у постанові судової палати у цивільних справах від 11.06.2014 року.

Наголошує на тому, що на момент укладання відповідного договору, ОСОБА_5 був єдиним власником квартири АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Матеріалами справи встановлено, що 13.04.1995 року ОСОБА_6 оформила на ім`я ОСОБА_8 (батька ОСОБА_4 ) довіреність на розпорядження її майном.

03.05.1995 року ОСОБА_8 від імені ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняла у дарунок нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла та залишила заповіт на усе своє майно та квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_9

26.11.2002 року нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа №1005/2002 р. за заявою ОСОБА_9 (а.с.49, т.1).

За умовами заповіту, складеного 28 липня 1993 року та посвідченого старшим державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори Коряченко А.А., усе майно, яке на момент смерті ОСОБА_7 їй належало, переходить у власність ОСОБА_8 22.01.2003 р. державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на ім`я її сина ОСОБА_8 (а.с. 52).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2014 р. спадкоємцем майна померлого ОСОБА_8 є його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10, т.1).

20.04.2005 року Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішенням, яким визнано недійсними:

- довіреність ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 від 13.04.1995 р.,

- договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.05.1995 року між ОСОБА_8 діючого в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 39-40).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року (а.с. 8-9, т.1 ).

Постановою Верховного суду від 27.03.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 10.04.2018 року - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Одеської міської ради про визнання недійсними довіреності та договору дарування відмовлено в зв`язку зі спливом строку позовної давності (а.с.242-246, т.1).

07.11.2007 року квартира АДРЕСА_1 , продана за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., ОСОБА_3 (а.с. 35-3, т1).

07.11.2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_10 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_3 .

На виконання ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року з направленням справи на новий апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції залучив до участі у справі як процесуального правонаступника ОСОБА_4 - сина відповідача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, заслухавши сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до наступного.

Витребовуючи у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.6 кв. м., житловою площею 17.2 кв. м. районний суд виходив з вимог ст. 388 ЦК України, посилаючись на те, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 поза його волею. Позивач є спадкоємцем 1-ої черги, а тому в порядку спадкової трансмісії він є її власником.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 із займаного жилого приміщення за адресою квартира АДРЕСА_1 , районний суд виходив з вимог ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. В цій частині судове рішення не оскаржується.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України - однією з засад цивільного законодавства визначено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про витребування майна, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

В п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року про визнання недійсним довіреності ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 від 13.04.1995 р. та договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.05.1995 року між ОСОБА_8 діючого в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Виходячи з вищезазначеного апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що квартира АДРЕСА_1 , вибула з володіння ОСОБА_8 (батька ОСОБА_4 ) поза його волею.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2014 року, спадкоємцем майна померлого ОСОБА_8 , є його син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця.

Спадкування за правом представлення має місце у випадках, встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом.

У відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, яка регулює питання про прийняття спадщини, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу, тобто випадків, коли батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини.

Проаналізувавши вищезазначені норми права, районний суд прийшов до правильного висновку, що право на витребування майна, що вибуло з володіння власника ОСОБА_8 поза його волею, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємця власника - ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах від 21 листопада 2012 року (справа № 6-136 цс 12, предметом якої був спір про витребування майна з чужого незаконного володіння), добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Судом встановлено, що спірну квартиру АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 купила у ОСОБА_5 за відплатним договором купівлі-продажу 07 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., який її набув за безоплатним договором дарування від ОСОБА_6 , посвідченого Очеретяною І.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03.10.2007 р. (а.с. 35-36).

ОСОБА_3 купила у ОСОБА_5 за відплатним договором купівлі-продажу 07.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., який її набув за безоплатним договором дарування від ОСОБА_6 , посвідченого Очеретяною І.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03.10.2007 р. (а.с. 35-36).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 р. № 9 майно може бути витребувано від особи, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Посилання на те, що справа розглянута за її відсутності не є правовою підставою для скасування законного та обгрунтованого судового рішення, оскільки вона належним чином про час та місце судового розгляду справи сповіщалась, відповідно до повідомлення про вручення судового відправлення з відміткою - «відмовилась від отримання» (а.с.138, т.1).

Посилання на те, що позивач не може витребувати у неї спірну квартиру, так як вона є добросовісним набувачем, спростовується матеріалами справи та вимогами ст.388 ЦК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не беруться до уваги, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться за межами повноважень апеляційного суду.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.12.2021 року в зв`язку з тим, що суддя Цюра Т.В. перебувала у відпустці з 23.11-26.11.2021 року (наказ №153-в від 17.11.2021 року), а суддя Гірняк Л.А. перебувала у відпустці з 01.12 - 03.12.2021 року (№ 157-в від 26.11.2021 року).

Головуючий Л.А. Гірняк

Судді: С.М. Сегеда

Т.В.Цюра