У х в а л а

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 461/707/16

провадження № 61-18554ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу фермерського господарства Бурки В. В. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року за заявою фермерського господарства «Бурка В. В.» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року у справі за позовом фермерського господарства «Бурка В. В.» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року фермерське господарство (далі - ФГ) Бурки В. В. звернулось із заявою про перегляд рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Заяву мотивувало тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова

від 01 березня 2016 року у задоволенні позову ФГ «Бурки Віталія Володимировича» до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У лютому 2017 року з Єдиного державного реєстру судових рішень представник позивача дізнався про постанову Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13, у якій встановлено обставини, що спростовують факти, покладені в основу рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року, а саме те, що при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю державних виконавців, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Вважаючи вказані обставини нововиявленими, заявник просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, у задоволенні заяви ФГ Бурки В. В. про перегляд рішення суду від 01 березня 2016 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ФГ Бурки В. В., суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання заяви.

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФГ Бурки В. В., в якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу для розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам потрібно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, й вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 9 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року у цій справі у задоволенні позову ФГ «Бурка В. В.» відмовлено.

Отже, постанова Верховного Суду України від 11 вересня 2013 у цивільній справі № 6-48цс13, на яку, як на підставу для перегляду за нововиявленими обставинами посилається заявник була винесена судом на момент ухвалення рішення Галицьким районним судом м. Львова рішення у цій справі від 01 березня 2016 року, з заявою про перегляд якого звернулося ФГ «Бурка В. В.».

Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зазначені в заяві обставини не носять характеру нововиявлених, а обставини, на які апелянт посилається як на підставу перегляду рішення суду від 01 березня 2016 року могли бути відомі ФГ «Бурка В.В.» на момент розгляду справи, тобто заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами є необґрунтованою.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку, що обставини, на які посилається заявник у цій справі, не є нововиявленими обставинами у розумінні положень статті 423 ЦПК України.

Разом з цим, неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не вказав у своїй постанові мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, який викладений в його заяві, є безпідставними, оскільки, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з оскаржуваними судовими рішеннями та правильність висновків судів не спростовують.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення й зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фермерського господарства Бурки В. В. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року за заявою фермерського господарства «Бурка В. В.» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2016 року у справі за позовом фермерського господарства «Бурка В. В.» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара