П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 359/9672/19

Номер провадження 22-ц/824/13942/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Головачова Я. В., Нежури В. А.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , у якому він зареєстрований та проживає. У зазначеному житловому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , яка з кінця 2014 року не проживає в ньому, таким чином, витрати на утримання та експлуатацію будинку покладаються лише на позивача. Разом з тим, знятися в добровільному порядку з місця реєстрації відповідач не бажає, у зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2021 року (а.с. 143-146) позов ОСОБА_2 , задоволено, визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування домоволодінням по АДРЕСА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу у якій, просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням № 3 від 30 січня 2003 року над неповнолітньою ОСОБА_1 встановлено опіку, опікуном якої призначено дружину позивача - ОСОБА_3 .

Скаржник зазначає, що вона не проживала у будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з конфліктними відносинами з позивачем, який перешкоджав їй користуватися зазначеним будинком.

На думку скаржника, не проживання у вищевказаному будинку не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Скаржник зазначає, що задоволення позовних вимог, негативно впливає на вирішення в подальшому питань про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

13 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення зазначеного відзиву відповідачу.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Позивач зазначає, що 24 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір найму № 1429 згідно умов якого, позивач зобов`язався надати відповідачу ізольовану кімнату для проживання терміном на 5 років, а остання утримувати житло в санітарному стані і платити за використання електроенергії і води самостійно, а також здійснювати щомісячну плату у сумі 50 грн.

Після спливу п`ятирічного терміну дії зазначеного вищевказаного договору, інший договір між сторонами, не укладався, що свідчить про припинення у відповідача права на проживання у будинку.

Відповідач зазначає, що 23 червня 2017 року відповідач уклала шлюб із ОСОБА_4 , утворивши сім`ю, що свідчить про припинення нею сімейних відносин з позивачем. Крім того, відповідач не проживала у будинку АДРЕСА_1 понад 6 місяців, доказів на підтвердження поважності причин її відсутності у будунку, матеріали спраив не містять.

У судовому засіданні скаржник та її представник - адвокат Осипчук М. В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник позивача - адвокат Береговий І. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із приписів ст. 405 ЦК України, а саме із відсутності ОСОБА_1 у житловому будинку без поважних причин більше року.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 07-08).

Згідно довідки Виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 09 квітня 2003 року, ОСОБА_5 проживала за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 45).

Рішенням Виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 січня 2003 року № 3, встановлено опіку над неповнолітньою ОСОБА_5 , як дитиною залишеною без батьківського піклування. Опікуном ОСОБА_5 призначено ОСОБА_3 . Закріплено за неповнолітньою ОСОБА_5 право на житло за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 44).

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку від 19 вересня 2019 року, до складу сім`ї ОСОБА_2 , зареєстрованого у будинку АДРЕСА_1 з 13 серпня 2008 року входять: син ОСОБА_6 та невістка ОСОБА_7 зареєстровані у зазначеному будинку з 13 серпня 2008 року; онуки ОСОБА_8 ,який зареєстрований у будинку з 01 березня 2013 року та ОСОБА_3 , який зареєстрований у будинку з 06 вересня 2019 року; племінниця ОСОБА_1 , яка зареєстрована у будинку з 24 вересня 2009 року (а.с. 09).

23 червня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 (а.с. 35).

Із акту обстеження житлово-побутових умов від 10 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 дійсно постійно удвох проживають по АДРЕСА_1 . Інші зареєстровані у будинку мешканці, за зазначеною адресою не проживають, що також підтверджують сусіди (а.с. 10).

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно частини 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження.

Згідно приписів частини 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 січня 2003 року № 3, над ОСОБА_1 встановлено опіку та призначено її опікуном ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача. Закріплено за неповнолітньою ОСОБА_1 право на житло, у якому остання й проживала, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідальною за збереження та утримання якого призначено ОСОБА_2 .

Після встановлення опіки, відповідач почала проживати у сім`ї позивача у будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу, а з вересня 2009 року, не зважаючи на наявність закріпленого за відповідачем житла, ОСОБА_3 зареєструвала відповідача, як члена сім`ї, у вищевказаному будинку. Проте, у зв`язку з наявністю конфліктів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання у 2013 році була вимушена залишити вищевказаний будинок.

Разом з тим, доказів на підтвердження того, що відповідач вибула на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, матеріали справи не містять. Крім того, на запитання суду апеляційної інстанції про адресу вибуття відповідача на постійне місце проживання, скаржник відповісти не зміг.

Таким чином, підстави для виселення відповідача із будинку АДРЕСА_1 , виходячи із підстав заявленого позивачем позову, відсутні.

Висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для виселення позивача на підставі ст. 405 ЦК України, не є законним, оскільки виходить за межі підстав позову.

Посилання позивача на те, що з 2014 року відповідач не проживає у спірному будинку, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК УРСР, оскільки доказів на підтвердження того, що відповідач вибула на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, матеріали справи не містять.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 припинила бути членом його сім`ї, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням (ст. 156 ЖК УРСР).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2021 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір у сумі 1 152 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я. В. Головачов

В. А. Нежура