22-ц/804/79/21
263/4903/19

Головуючий у І інстанції Кулік С.В. Єдиний унікальний номер 263/4903/19
Номер провадження 22-ц/804/79/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Зайцевої С.А.,

Лісового О.О.,

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» (далі за текстом ТОВ «ФК «Форза») звернулося до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 від 14 жовтня 2018 року дійсним та стягнення заборгованості за ним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 14 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 був укладений в електронному вигляді Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 на суму 4 000 грн. з кінцевою датою повернення 23 жовтня 2018 року шляхом реєстрації відповідачки на інтернет-сайті. Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за цим договором належним чином не виконано, станом на 20 березня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 10 740 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачки, а також визнати дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 від 14 жовтня 2018 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Форза» було відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Форза» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають положенням ст.ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки ними передбачено декілька альтернативних способів укладення та підписання електронного договору та закон не зобов`язує використовувати лише один спосіб укладання договору під час укладання електронного кредитного договору. Товариство використовує спосіб акцептування оферти шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Клієнти під час укладання договорів застосовують електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Суд першої інстанції не врахував, що відповідачка надала всі свої персональні дані для отримання позики, зазначила платіжну картку для отримання коштів, внесла у відповідні вікна в договір код-підпис, о тому фактично погодила всі істотні умови договору, отримала кошти, однак їх не повернула, а використала на свої потреби. Про належну ідентифікацію відповідачки свідчить те, що особа, яка зафіксована на фотокартці, яка була надана для ідентифікації, відповідає фото ОСОБА_1 , яке міститься в її паспорті, а також на те, що звертаючись до Нацкомфінпослуг, ОСОБА_1 зазначила, що має діючий кредитний договір № 9, укладений з ОВ «ФК «Форза». Відповідачкою не спростовано наявність заборгованості перед ТОВ «ФК «Форза» та її розмір.

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовими повістками (а.с. 213-215), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір укладений без дотримання порядку укладення електронних договорів, а тому не прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а також документи, які використані позивачем в якості доказу перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 , не є достовірним доказом отримання кредиту відповідачем, оскільки документи не містять даних про те, що особа відповідачки була належним чином ідентифікована при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет-сайті позивача був укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 (а.с. 15-16).

Сторони домовились, що товариство на умовах цього договору надає відповідачці грошові кошти в сумі 4 000 грн., а остання зобов`язалася їх повернути у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 договору.

Пунктом 5 договору визначено строк дії договору з 14 по 23 жовтня 2018 року, порядок надання кредиту на банківський рахунок.

Сторони погодили сплату процентів за користування кредитом, виходячи з фіксованої процентної ставки 1,85 % за кожен день користування кредитом, реальна річна процентна ставка складає 675,25%, а загальна (орієнтовна) вартість кредиту складає суму 4 740 грн. (пункт 5.3. договору).

Зазначені умови скріплено ОСОБА_1 електронним підписом 39051674.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 20 березня 2019 року вона складає 10 740 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 000 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 740 грн. та прострочених процентів в сумі 4 000 грн., заборгованості за пенею в сумі 2 000 грн. ( а.с. 18).

Згідно Акту про порушення, вчиненого ТОВ «ФК «Форса» на ринку фінансових послуг від 28 лютого 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг встановлено, що ТОВ «ФК «Форса» надано фінансову послугу ОСОБА_1 не на підставі договору, що є порушенням частини першої ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору (а.с. 64-69).

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багато сторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст. 1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно статей 7, 8 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів».

Статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Частинами 3, 6, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 4 договору № 9 від 14 жовтня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 визначено, що договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим /мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій пов`язаних із його виконанням в онлайн режимі на офіційному сайті товариства https://forzacredit.com/ua/, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами складеними на паперовому носієві, підписаними власноручним підписом.

Пунктами 6, 12 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору ; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що електронне повідомлення це інформація, представлена в електронній формі, надана учасником відносин у сфері електронної комерції з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Пунктом 3 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що електронна форма представлення інформації спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації. Електронною формою представлення інформації вважається документування інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною;

Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази одержання ТОВ «ФК «Форза» - особою, яка направила пропозицію укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 та відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною другою ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до положень частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, за відсутності належних доказів про укладення між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9, апеляційний суд приходить до висновку, що цей правочин є неукладеним, а за викладених підстав, неукладений договір не може бути визнаний дійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, а тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 9 від 14 жовтня 2018 року дійсним необхідно залишити без змін.

Між тим, не можна погодитися із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості 4 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Таким чином, оскільки судом першої інстанції визнано договір неукладеним, апеляційний суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині стягнення процентів в сумі 740 грн., прострочених процентів в сумі 4 000 грн. та пені в сумі 2 000 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти факту отримання грошей від позивача, проте ці доводи спростовуються Актом про порушення, вчиненого ТОВ «ФК «Форса» на ринку фінансових послуг від 28 лютого 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та картки рахунку 3611 з яких вбачається, що відповідачці на рахунок, відкритий у КБ «ПриватБанк», 14 жовтня 2018 року перераховано 4 000 грн. (а.с. 20, 64-69).

Докази в підтвердження своїх заперечень (довідка банку про рух коштів на рахунку) відповідачкою суду не надано.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за період з 23 жовтня по 24 листопада 2018 року ОСОБА_1 перераховано на користь ТОВ «ФК «Форза» 3 186 грн. (а.с. 59).

Таким чином до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає сума 4 000 грн. (4 000 грн. - 3 186 грн.).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором та відшкодування судових витрат необхідно скасувати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір в сумі 1 921 грн. та апеляційної скарги в сумі 2 881 грн. 50 коп. і оскільки позовні вимоги задоволено на 37,24% (4 000 грн. * 100% / 10740 грн.) відшкодуванню позивачеві підлягає судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 715 грн. 38 коп. та апеляційної скарги в сумі 1 073 грн. 07 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором та відшкодвування судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» 4 000 (чотири тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» у відшкодування судового збору за подачу позовної заяви 715 (сімсот п`ятнадцять) грн. 38 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги 1 073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 07 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Судді В.М. Барков

С.А. Зайцева

О.О. Лісовий