22-ц/804/477/21
264/3739/19

Головуючий у 1-й інстанції Мирошниченко Ю.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Мирошниченко Ю.М. повний текст рішення складено 26 листопада 2020 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання договорів дарування недійсними та припинення права на частку у спільному майні

третя особа - ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів, посилаючиь на наступні обставини.

Позивачка з 1955 році перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 , проживаючи в його батьківському будинку АДРЕСА_1 . Після смерті батьків чоловіка цей будинок, що був відремонтований і добудований спільними зусиллями із чоловіком за кошти їх сімейного бюджету, став спільною сумісною власністю її та чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з вказаного будинку. За заповітом чоловіка державним нотаріусом 30.10.2013 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом його донькам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - по 5/12 часток будинку кожній; а їй - на 1/6 частку будинку.

Позивачка вважає, що нотаріус не перевірив, чи було заповідане майно спільною сумісною власністю подружжя, а тому невірно визначив спадкову масу. Наголошувала на неможливості спільного користування спірним майном з огляду на вкрай неприязні стосунки, що склалися між сторонами.

Просила в уточненій редакції позовних вимог (а.с. 77-80, 117-120) визнати за нею право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку у праві власності на спірний будинок АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, які видані їй та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ; припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину будинку з виплатою відповідачці грошової компенсації вартості цієї частки; визнати недійсними договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки, за яким ОСОБА_2 подарувала свою частку у спірному майні своїй донці ОСОБА_3 , з мотивів фіктивності цих правочинів, вчинених з метою виведення майна із власності відповідачки у зв`язку з розглядом даної справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року (а.с. 157-161) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання договорів дарування недійсними та припинення права на частку у спільному майні - відмовлено.

Грошові кошти в сумі 106000грн, внесені на депозитний рахунок суду UA0011792, код банку отримувача 26288796, отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ (квитанція № 27169486 від 24.06.2020 року) повернуто ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 261, 368, 1216, 1217, 1233, 1234 1241 ЦК України та виходив з того, що сторонами не заперечувалось, що після смерті чоловіка та відкриття спадщини позивачка не звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлями до спільного майна подружжя та про належність їй 1/2 його частки, як дружині, що пережила чоловіка, тому спірний будинок увійшов до складу спадщини у цілому. При цьому відповідачі виконали всі необхідні юридичні процедури, згідно з якими отримали свідоцтва про право на спадщину, тривалий час на законних підставах володіли успадкованою часткою у спірному майні.

Щодо позовних вимог про визнання правочинів недійсними, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та припинення права на частку у спільному майні, то вони є похідними від основної вимоги про визнання права спільної сумісної власності позивачки та її померлого чоловіка на спірний будинок і були визнані судом необґрунтованими внаслідок недоведеності основної (первинної) вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (а.с. 165-168), посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального права - просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Крім того, апеляційна скарга вмотивована незгодою із висновком суду про недоведеність відповідними доказами, на підставі яких можливо було об`єктивно оцінити істотність збільшення вартості спірного майна внаслідок її особистих чи спільних з чоловіком трудових або грошових затрат на розбудову. Фактично житлова прибудова є спільною сумісною власністю позивачки та її чоловіка. Житловий будинок батьків чоловіка позивачки дійсно є його спадком, проте неможливо стверджувати про відсутність доказів збільшення істотної вартості спірного майна, оскільки спірний будинок АДРЕСА_1 за час спільного проживання на протязі 25 років очевидно істотно покращився. Судом першої інстанції не враховано, що спірний будинок є для ОСОБА_1 єдиним житлом, в яке вона вкладала свої кошти, працю, а відповідачі не надали жодних доказів, які б свідчили, що майно належало на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 . Нотаріус, маючи всі необхідні документи, на власний розсуд розподіляла спадок ОСОБА_5 .

Щодо строку позовної давності. Позивачка впевнено вважала, що майно яке залишилось після смерті чоловіка є спільною власністю, і що в неї немає необхідності оформляти свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. На момент оформлення свідоцтв, позивачці було 76 років, а тому розподіл майна у вигляді часток ввів її в певну оману щодо дійсно отриманого спадку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шутенко О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідачки ОСОБА_3 та її і співвідповідачки ОСОБА_2 представника адвоката Васильєвої Н.В., які заперечували проти задоволення скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 і третьої особи ОСОБА_4 , неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 з 16.04.1955 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с. 9).

На момент його смерті залишилося спадкове майно - жилий будинок АДРЕСА_1 , належне спадкодавцеві на підставі отриманого у 2003 році свідоцтва про право власності замість свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено правові підстави переходу у власність спадкодавця ОСОБА_5 батьківського будинку АДРЕСА_1 , що є предметом спору, а також відомості щодо зміни технічних ознак цієї будівлі на підставі досліджених в суді матеріалах інвентаризаційної і правової справи на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 127, 129-130, 139). Так, першоджерельно у 1961 році ОСОБА_6 (батькові спадкодавця по даній справі ОСОБА_5 ) видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. У 1969 році ОСОБА_5 самочинно збудував прибудову до вказаного будинку площею 65кв.м. Після смерті ОСОБА_6 1/2 частинку будинку отримала у спадщину його дружина ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 1973 року, а інша 1/2 частина будинку належить їй на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , після смерті якої її син ОСОБА_5 10 вересня 1981 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набув право на спадкове майно та став власником жилого будинку АДРЕСА_1 та жилої прибудови, житловою площею 66,2кв.м., з належними надвірними побудовами: вбиральня, замощення, паркан. У 2002 році домоволодіння АДРЕСА_1 , до якого включені жила прибудова А1-1 з трьох жилих кімнат, коридору, санвузла (збудована самовільно в 1969 році), самовільно збудовані сараї літ. В, Д - прийнято до експлуатації.

Спадкоємцями за заповітом ОСОБА_5 від 21.09.2004 є його доньки: ОСОБА_2 (1/2 частка у майні) і ОСОБА_4 (1/2 частка в майні) (а.с. 10).

Державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори 30.10.2013 ОСОБА_4 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0527 га. На земельній ділянці розташовано: саман, 1/2 цегли будинок літ А-1, житловою площею 28,5 кв..; з бруса, 1/2 цегли житлова прибудова літ. А 1-1, житловою площею 37,7 кв.м; усього загальною площею 108,8 кв.м, житловою площею 66,2 кв.м; вбиральня літ. Г-1; сарай літ.-1; сарай літ. В-1; погріб літ. З/п; гараж літ. Ж-1; мощення літ. І; огорожа літ. 2, 3 (а.с. 15, 58).

Аналогічно Державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори 30.10.2013 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0527га. Набуте у спадщину майно ОСОБА_2 подарувала ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 (а.с. 59-60, 62-63). Наразі у вказаному будинку зареєстрована донька ОСОБА_3 неповнолітня ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 58, 71-72).

Державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори 30.10.2013 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного будинку АДРЕСА_1 . А 29.11.2017 ОСОБА_1 подарувала свою успадковану частку донці ОСОБА_4 (а.с.17, 58).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За правилами статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі за текстом КпШС) в редакції, діючій на момент перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_5 у шлюбі, коли за позицією позивачки нею із чоловіком вчинялись добудування і ремонт спірного будинку АДРЕСА_1 , визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст. 25 КпШС, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні за змістом норми містить і Сімейний кодекс України, що набрав чинність 01.01.2004 року (ст. 62) і діяв на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 у липні 2007 року.

Статтею 71 Закону України Про нотаріат (у редакції станом на день видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину) визначено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до п. 1.1 глави 11 Порядку у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

За положеннями ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Аналогічні правові висновки містяться у Постановах Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 584/1319/16-ц, від 06.11.2019 по справі № 203/304/17, від 13.02.2020 по справі № 320/3072/18.

Як встановлено судом, за життя свого чоловіка позивачка не ставила питання про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 , який був успадкований ОСОБА_5 від його батьків, внаслідок добудування житлової прибудови, на чому акцентує увагу у змісті апеляційної скарги позивачка, об`єктом спільної сумісної власності подружжя. А після смерті чоловіка 24.07.2007 вона не звернулася до нотаріуса впродовж строку для прийняття спадщини із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, відшукуючи право на ? частину у будинку, як дружина, що пережила свого чоловіка.

За відсутності такої письмової заяви позивачки нотаріусом, як встановлено, дотримано вимоги закону щодо її права на обов`язкову частку у спадщині за ч. 1 ст. 1241 ЦК України як непрацездатної вдови на момент відкриття спадщини. Результатом цього стала видача 30.10.2013 позивачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного будинку № НОМЕР_1 . Своєю успадкованою часткою позивачка розпорядилася, подарувавши її у листопаді 2017 року своїй донці ОСОБА_4 .

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 успадкували свої частки у спірному майні з дотриманням вимог закону на підставі не оспореного заповіту їх батька ОСОБА_5 . Вони мали право на спадкування частки майна, яке зазначене у їх свідоцтвах. Порушень вимог закону відносно позивачки ОСОБА_1 судовим розглядом не встановлено, оскільки від заповіданих часток спадкоємців ОСОБА_2 і ОСОБА_4 відраховано обов`язкову частку у спадщині позивачки, як непрацездатної вдови ОСОБА_5 .

А відтак, відповідачка ОСОБА_2 правомірно розпорядилась успадкованою частиною будинку, подарувавши її 14.03.2019 ОСОБА_3 . Право останньої в такому випадку захищається положеннями статті Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 321 ЦК України та за безпідставними у даній справі, як виявилося, позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання договору дарування частини будинку і земельної ділянки недійсними - не може бути обмежене.

Суб`єктивна очевидність для позивачки збільшення істотної вартості спірного будинку, на чому вона наголошує в своїй апеляційній скарзі, не є тими належними, достовірним і допустимими доказами щодо спільних трудових чи грошових затрат в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, якими мають доводитись заявлені нею позовні вимоги за ч. 1 ст. 62 СК України (ст. 25 КпШС), ч. 4 ст. 368 ЦК України. Але таких доказів в підтвердження статусу спірного будинку АДРЕСА_1 як об`єкту спільного сумісного майна, набутого у шлюбі із ОСОБА_5 , позивачкою не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, доводам сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування (щодо ст. 1301 ЦК), постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (щодо спорів між подружжям про майно), постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок (роз`яснення з приводу застосування ст. 25 КпШС), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (щодо застосування строку позовної давності до вимог про поділ спільного майна подружжя), правові висновки Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість і недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог по всіх спірних позиціях, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги позивачки не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивачки підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

Т.Б.Ткаченко