Справа № 606/458/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Мельник А.В.

за участю секретаря судового засідання Кавалко В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Худої І.Р.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Теребовлі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (на момент подання позову ОСОБА_1 ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.07.2021, просить здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів, розміщених на рахунках у відділеннях АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 , визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири та грошових коштів, що становить 101475 грн, які просить стягнути з відповідача на її користь.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що з 18.09.2002 вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який, рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17.02.2021, розірвано.

В даному шлюбі в сторін народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час позивач проживає з дітьми по місцю реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує, що ведення спільного господарства та сімейного бюджету сторони припинили ще до винесення рішення суду про розірвання шлюбу між ними, а саме 05.12.2020, незважаючи на проживання на той час в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

За час спільного проживання, від дати реєстрації шлюбу до 05.12.2020 подружжя придбало нерухоме майно та заощадили певні грошові кошти. Так, позивач вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019 ОСОБА_2 придбав квартиру під АДРЕСА_1 . Оскільки договір укладено у період перебування сторін у шлюбі, тому вказана квартира є спільною власністю подружжя.

Щодо грошових коштів вказує, що вони перебувають на рахунках у відділеннях АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 . Оскільки, кошти було розміщено на рахунках у банку у період перебування сторін у шлюбі, то позивач має право на 1/2 частину грошових коштів, які перебували на рахунках на момент припинення ведення спільного господарства, тобто на 05.12.2020, що становить 101475 грн. Однак, після розірвання відносин відповідач відмовився повертати позивачу її частину коштів та розпочав активно знімати грошові кошти з рахунків.

Відтак, просить поділити майно, набуте нею та відповідачем за час шлюбу, визнавши за нею право власності на 1/2 частину кватири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину грошових коштів розміщених на рахунках банках, що становить 101475 грн.

Ухвалою судді від 05.03.2021 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення позивачем у встановлений судом строк недоліків позовної заяви ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 19.04.2021 клопотання позивача про витребування доказів у цивільній справі задоволено. Витребувано інформацію про номери рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 із зазначенням дати відкриття рахунку та рухом коштів, зокрема із уточненням суми залишку грошових коштів на рахунках станом на 05.12.2020 та подальшого їх зняття, з наступних банків: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

26.04.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Водночас, заперечив проти позовних вимог про право власності на 1/2 частку грошових коштів розміщених на рахунках у банках на його ім`я. Зазначив, що ведення спільного господарства у сторін припинилось у момент винесення рішення суду про розірвання шлюбу 17.02.2021, а не 05.12.2020, як вказує позивач.

На підтвердження чого вказує, що до розірвання шлюбу відповідачем проводилися оплати комунальних послуг та інтернету, на підтвердження чого додав копії квитанцій. Відповідачем проводився догляд за дітьми, наприклад з сином ОСОБА_5 в період з 30.12.2020 по 05.01.2021 він перебував в м.Вінниці, де витрачав кошти на його харчування та розваги. Окрім того 02.01.2021 та 05.01.2021 відповідач самостійно оплатив в стоматологічній клініці «Лікоріс» лікування ОСОБА_5 на загальну суму 1358 грн. 31.01.2021 відповідач потрапив в травматологічне відділення Теребовлянської районної лікарні, де тривалий час лікувався, переніс важку операцію на нозі, здійснив витрати коштів з рахунку на проведення операції та встановлення відповідного обладнання на нозі, що підтверджується чеками та виписками з історії хвороби відповідача, тому дані витрати слід враховувати при визначенні частки на грошові заощадження відповідача. Крім того, 08.02.2021, під час його стаціонарного лікування, позивач отримала від відповідача кошти в розмірі 1000 грн. Попередньо готівкою позивач отримала 500 грн.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що основна сума коштів на рахунку у банку знаходилась саме на пенсійному рахунку ОСОБА_2 в АТ «Ощадбанк», що є особистим джерелом доходу відповідача, тому дані кошти не підлягають поділу так як призначені йому особисто.

Враховуючи вказане, просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього 1/2 частини грошових коштів, розміщених на рахунках у банках.

16.09.2021 судом у даній цивільній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до розгляду по суті. Викликано в судове засідання у якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з мотивів, викладених у позові, просили позов задовольнити. Додатково позивач вказала, що спільного господарства та сімейного бюджету вони з відповідачем не ведуть саме з 05.12.2020, про що зазначила і у позовній заяві про розірвання шлюбу, яка була подана до суду в кінці грудня 2020 року. На підтвердження чого вказала, що Свято Нового 2021 Року та Різдво подружжя разом не святкували, хоча зазвичай такі святкування завжди проходили у сімейному колі. Позивач та відповідач проживали у різних кімнатах квартири, їжу готували окремо, спільного бюджету не вели. Також представник позивача зазначила, що більша частина грошових коштів з пенсійного рахунку відповідача була знята ним ще до моменту отримання травми ноги та стаціонарного лікування. Крім того, у відповідача був підписаний договір медичного страхування, на підставі якого він отримав відшкодування коштів на лікування травми ноги, яка мала місце в січні 2021 року, а тому доводи відповідача про використання значних коштів на саме на лікування не відповідають дійсності.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо поділу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Заперечив щодо поділу грошових коштів, що знаходяться на рахунках у банках на його ім`я станом на 05.12.2020, наполягав на припиненні ведення спільного господарства саме у день винесення рішення суду про розірвання шлюбу 17.02.2021. Вказав, що грошові кошти активно знімав, оскільки мав складну вартісну операцію на нозі, також робив ремонт у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначив, що спільно в одній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 сторони проживали до 31.01.2021, тобто до моменту потрапляння відповідача на стаціонарне лікування у лікарню.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини.

18.09.2002 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 18.09.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області) і після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » (а.с. 8). На час винесення судом рішення у справі шлюб між сторонами розірвано, про що вказано ними в судовому засіданні та підтверджується копією рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17.02.2021 у справі №606/12/21, після розірвання шлюбу позивачці ОСОБА_1 змінено прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (а.с. 35).

Під час перебування у шлюбі 29.01.2019 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Лазьо В.Р., згідно якого ОСОБА_12 , від імені якого діє ОСОБА_13 продав та передав покупцю ОСОБА_2 , а покупець ОСОБА_2 купив та прийняв від продавця квартиру під АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 50 (а.с. 9).

Також, згідно інформації, наданої на виконання ухвали Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19.04.2021 про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк», на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) відкрито наступні рахунки: - НОМЕР_3 , рахунок НОМЕР_4 , картка для виплат. Залишок станом на 05.12.2020 становить 1369,47 грн;

-бонусний рахунок НОМЕР_5 , залишок станом на 05.12.2020 становив 1495,97 грн;

-НОМЕР_17 Карта універсальна 10-11-2014 30-06-2018 рахунок НОМЕР_6 залишок станом на 05.12.2020 становив 10307,60 грн;

-НОМЕР_18 21.03.2011 послуга накопичення Скарбничка, залишок станом на 05.12.2020 становив 14805,17 грн (а.с.77).

Згідно інформації, наданої на виконання ухвали Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19.04.2021 про витребування доказів від АТ «Ощадбанк», на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , відкрито рахунки:

-НОМЕР_7 ; валюта UAH; фактичний залишок 0,00; дата відкриття 22.02.2017; дата закриття 26.02.2018;

-НОМЕР_8 ; валюта USD; фактичний залишок 0,00; дата відкриття 01.02.2018; дата закриття 05.02.2019;

-НОМЕР_9 ; валюта UAH; фактичний залишок 60000,00; дата відкриття 08.05.2018; діючий;

-НОМЕР_10 ; валюта USD; фактичний залишок 657,08; дата відкриття 04.02.2019; діючий;

-НОМЕР_11 ; валюта UAH; фактичний залишок 11,37; дата відкриття 22.02.2017; діючий;

-НОМЕР_12 ; валюта UAH; фактичний залишок 5479,66; дата відкриття 22.02.2017; діючий;

-НОМЕР_13 ; валюта USD; фактичний залишок 0,00; дата відкриття 01.02.2018; діючий (а.с. 71).

Рух коштів по рахунках НОМЕР_9 (UAH), НОМЕР_10 (USD), НОМЕР_11 (UAH), НОМЕР_12 (UAH), НОМЕР_13 (USD) відображено на CD-R диску, що додано до відповіді АТ «Ощадбанк» та було досліджено судом у судовому засіданні, з дозволу учасників справи частково роздруковано судом із відображенням залишку коштів на рахунках у періоди 05.12.2020 та лютий 2021 року (моменти припинення ведення спільного господарства на, які вказують сторони).

Так, станом на 05.12.2020 на рахунку НОМЕР_9 (UAH) перебували грошові кошти у сумі 60000,00 грн; на рахунку НОМЕР_10 (USD) станом на 05.12.2020 перебували грошові кошти в сумі 653,83 дол. США; на рахунку НОМЕР_11 (UAH) вхідний залишок станом на 09.12.2020 становив 4084,67 грн, вихідний залишок на 09.02.2021 становив 5148,23 грн; на рахунку НОМЕР_12 (UAH) вихідний залишок на 04.12.2020 становив 92268,10 грн, вихідний залишок на 26.01.2021 становив 14845,56 грн, а вихідний залишок на 19.02.2021 становив 5005,56 грн.

Відповідно до копій довідок, виданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.04.2021 за №460 та Тернопільським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» від 22.04.2021, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як пенсіонер Державної кримінально-виконавчої служби України та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсія призначена з 27.09.2011 та виплачується через установу відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». На ім`я ОСОБА_2 відкрито пенсійний рахунок НОМЕР_14 в національній валюті у ТВБВ №10019/020 філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк». До пенсійного рахунку відкрита платіжна картка (а.с.58, 59).

Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації від 21.12.2009 за №24861970, власниками по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності ( НОМЕР_15 ) 11.12.2009, виданого Теребовлянською міською радою на підставі рішення №234 від 29.09.2009 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 81).

Саме у вказаній квартирі проживало подружжя разом із дітьми.

З метою з`ясування дійсних обставин справи, у судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є матір`ю позивача, зазначила, що раніше проживала із сторонами в одній квартирі на мансардному поверсі, тому бачила стосунки між сторонами. Зазначила, що між подружжям часто були сварки, проте сторони неодноразово примирялись. 05.12.2020 дочка (позивач) сказала матері (свідку), що сторони будуть розлучатись. Свідок добре запам`ятала цей день, оскільки того ж дня в неї був серцевий напад. Пізніше, коли приходила до сторін в їхню квартиру, то бачила, що дочка та зять готували собі їсти окремо, їли також окремо. Крім того, в середині грудня 2020 року ОСОБА_1 хворіла, на її думку «коронавірусом», то відповідач не надавав їй жодної допомоги, дочка робила собі уколи з лікарськими засобами сама, один раз просила це зробити свідка, хоча раніше відповідач завжди допомагав в таких ситуаціях позивачці. Під час хвороби дочка позичила кошти на ліки в матері, хоча раніше цього також не робила, всі питання вони вирішували разом із чоловіком. Свідок знала, що у сім`ї дочки основні грошові кошти заробляв відповідач, свою пенсію віддавав дочці, яка витрачала її та свою заробітну плату на їжу для сім`ї, на дітей відповідач грошей не шкодував. Новий Рік та Різдво сторони святкували окремо.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є подругою позивача, зазначила, що вони дружать сім`ями. На початку грудня 2020 року позивачка сказала їй, що вона має намір розлучатися. Через декілька днів позивач подзвонила свідку і сказала, що повідомила відповідачу про розлучення, питала у свідка як саме оформити розлучення, оскільки свідок недавно теж розлучилась. Також позивач розповідала свідку, що сторони живучи в одній квартирі все роблять окремо, як подружжя не живуть, спільного господарства не ведуть, їжу готують собі окремо, продукти харчування купують окремо, спільного сімейного бюджету не ведуть, позивач навіть стала здійснювати оплату комунальних послуг за квартиру, в якій вони з дітьми проживали ( АДРЕСА_2 ), хоча раніше платив чоловік. Новий Рік та Різдво сторони святкували окремо.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є подругою позивача, зазначила, що на початку грудня 2020 року позивачка сказала їй, що вони з відповідачем будуть розлучатися. Як подружжя, в грудні 2020 року сторони вже не жили, їжу готували нарізно, на підтвердження чого, свідок зазначила, що коли прийшла до позивача додому, то остання показувала їй, що відповідач живе в окремій кімнаті, а на кухні показала каструлю, у якій сам собі готує їсти відповідач. Крім того, свідок розповіла про те, що відповідач у одній із соціальних мереж виклав фото із приготованими ним котлетами та підписом, що самостійно готувати легко. Вказане підтвердив сам відповідач. Свідок зазначила, що їй відомо, що Новий Рік та Різдво сторони святкували окремо. На Новий Рік відповідач із молодшим сином був у місті Вінниця.

До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні правові норми.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частиною другою якої такі об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Віднесення спірного майна, яке було придбано за час перебування у шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі №725/1776/18, у якій Верховний Суд вказав, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Як роз`яснено в пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.06.2019 у справі № 761/32404/14-ц.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд враховує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2019, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем.

За таких обставин, суд доходить висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, як така, що набута в період шлюбу з визначенням за кожним з них по 1/2 частці спірної квартири. Щодо позовної вимоги про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю сторін відповідач не заперечував.

Щодо грошових коштів, що зберігались на рахунках відповідача у банках, суд зазначає, що досліджені судом рахунки у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» були відкриті на ім`я відповідача у період перебування у шлюбі, а тому вказані кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи відповідача про те, що джерелом походження спірних грошових коштів на рахунку НОМЕР_12 (UAH) в АТ «Ощадбанк» є пенсія, яка не є об`єктом права спільної сумісної власності, а є його особистими коштами спростовуються змістом частини другої статті 61 СК України, якою визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності, зокрема є пенсія, одержана одним із подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 у справі № 653/3848/15-ц.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірні грошові кошти є його особисті, суд приходить до висновку, що спільні грошові кошти, які зберігались на рахунках у банках на ім`я відповідача підлягають поділу на момент припинення спільного ведення господарства.

Щодо визначення моменту припинення ведення спільного господарства та сімейного бюджету сторонами, суд зазначає наступне.

Позивачем вказується на момент припинення ведення спільного господарства 05.12.2020. На підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія позовної заяви позивача про розірвання шлюбу із зазначенням часу припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та сімейного бюджету саме 05.12.2020. Вказана позовна заява була подана до суду в кінці грудня 2020 року. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17.02.2021 у справі №606/12/21 позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У вказаному рішенні зазначено, що відповідач подав до суду заяву, у якій визнав позовні вимоги та не заперечив проти їх задоволення.

Крім того, саме на визначення періоду грудень 2020 року щодо припинення ведення спільного господарства, незважаючи на проживання в одній квартирі до 31.01.2021 неодноразово вказували допитані у судовому засіданні свідки.

Факту припинення фактичних шлюбних відносин, проживання в окремій кімнаті, самостійного приготування собі їжі відповідач не заперечував.

На підтвердження припинення ведення сторонами спільного господарства у грудні 2020 року, на думку суду, свідчать також копії квитанцій, виданих відділеннями АТ «Ощадбанк» та АТ КБ «Приватбанк» щодо оплати комунальних послуг за квартири №7 та №8 по АДРЕСА_2 , наданих позивачем та відповідачем по справі (а.с. 61-63, 82-97). З аналізу поданих квитанцій слідує, що з грудня 2020 року позивач здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 , де і на даний час проживає разом із дітьми, в той час як відповідач в січні та лютому 2021 року здійснював оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом поділу спільного майна у даній справі та в якій з січня 2021 року проживає відповідач.

Доводи відповідача про те, що в період з 30.12.2020 по 05.01.2021 він перебував з сином в м.Вінниці та здійснював за ним догляд, крім того, 02.01.2021 та 05.01.2021 відповідач оплатив в стоматологічній клініці «Лікоріс» лікування сина ОСОБА_5 на загальну суму 1358 грн, жодним чином не свідчить про наявність у вказаний період між сторонами по справі спільного господарства.

Щодо доводів відповідача про те, що значну суму коштів з пенсійного рахунку ним було витрачено на лікування травми ноги, в зв`язку з чим ОСОБА_2 31.01.2021 потрапив у лікарню, та на оплату ремонту у квартирі АДРЕСА_1 , суд вважає їх недоведеними.

Так, жодних доказів на проведення витрат на ремонт квартири відповідачем суду не надано.

Згідно копій виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , довідки, виданої КНП Теребовлянської районної ради «Теребовлянська центральна районна лікарня» від 02.02.2021 за №50, ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічно-травматичному відділенні з 31.01.2021 по 12.02.2021 з діагнозом: закритий гвинтоподібний перелом діафіза правої в/гомілкової кістки і н/треті м/гомілкової кістки із зміщенням. Травму отримав 31.01.2021 (а.с.50, 51).

ОСОБА_2 сплатив 12290 грн за набір металоконструкцій для остеосинтезу дистальної частини гомілки, про що свідчить копія рахунку на оплату №402 від 04.02.2021 (а.с.52). Окрім того, ОСОБА_2 сплатив 6804,54 грн за медикаменти, про що свідчать копії чеків із аптек (а.с.54-57).

Разом з тим, суд зазначає, що у судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що на підставі договору медичного страхування він отримав відшкодування певної суми коштів на лікування травми ноги, яка мала місце в січні 2021 року. Крім того, із дослідженої у судовому засіданні виписки по рахунку НОМЕР_12 (UAH) (пенсійний) слідує, що вихідний залишок на 04.12.2020 становив 92268,10 грн, а вже на 26.01.2021 вихідний залишок становив 14845,56 грн, тобто більшу частину коштів з рахунку відповідачем було знято ще до отримання ним травми ноги та потрапляння на лікування у лікарню.

Відповідачем не доведено, що отримані ОСОБА_2 з рахунку грошові кошти були ним використані в інтересах сім`ї.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 та 1/2 частку грошових коштів, які були розміщені на рахунках у відділеннях АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 станом на 05.12.2020, та стягнення з відповідача на користь позивача вказаних коштів в сумі 101475 грн (13989,10 грн у АТ КБ «Приватбанк» (1369,47+1495,97+10307,60614805,17= 27978,21 грн/2) + 87485,92 грн у АТ «Ощадбанк» (60000+4084,67+92268,10+18619,08 (653,83 дол. США)= 174971,85 грн/2), є законними та обґрунтованими, тому підлягають до задоволення.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує в порядку статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку грошових коштів, розміщених на рахунках АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, що зберігались на рахунках ОСОБА_2 , в сумі 101475 (сто одна тисяча чотириста сімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4234 (чотири тисячі двісті тридцять чотири) грн 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_16 .

Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 02 грудня 2021 року.

Суддя А.В.Мельник