Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 750/9033/15-ц

провадження № 61-7831св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Харечко Л. К., Онищенко О. І., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулось до суду із позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 65 962,02 доларів США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року № 0 (далі - кредитний договір), 438 804,16 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, яка виникла станом на 27 серпня 2015 року, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Позов банку обґрунтований тим, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника і поручителя солідарно.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що факт неналежності ОСОБА_1 підписів у кредитному договорі свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення цього договору; доказів виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 банк не надав.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року скасовано.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 40 601,91 доларів США заборгованості за кредитним договором, з яких 25 133,20 доларів США заборгованості за кредитом, 20 468,71 доларів США заборгованості за процентами.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 219 402,04 грн пені, з яких: 87 550,23 грн пені за несвоєчасну сплату кредиту, 131 851,81 грн пені за несвоєчасну сплату процентів.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник підписав кредитний договір, а висновок експертизи стосується похідних від цього договору документів і додаткових угод, які не впливають на визначення чинності кредитних зобов`язань та не звільняють від цивільно-правової відповідальності позичальника і поручителя як солідарних боржників. Заборгованість за кредитом та процентами стягнена в межах позовної давності, розмір пені зменшено на підставі статті 551 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив, чи наявні докази перерахування банком грошових коштів позичальнику, меморіальні ордери про зарахування таких коштів на його рахунок та не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 заперечив факт отримання грошових коштів. Крім того, не оцінив доводи ОСОБА_1 про те, що додаткові угоди до кредитного договору, графіки платежів, заяви та інше він не підписував, що підтверджується висновком експертизи. Питання про надання третій особі дозволу на користування спірними грошовими коштами не було предметом судового розгляду, тому суд ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції 2004 року (далі - ЦПК 2004 року).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк не довів виконання укладеного між сторонами кредитного договору, а саме немає доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 37 700 доларів США, що виключає відповідальність з повернення кредиту як позичальника, так і поручителя. Висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним, проте неправильними є мотиви, з яких він дійшов цього висновку.

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що, встановивши підписання позичальником кредитного договору, на виконання якого банк перерахував на його відкритий поточний рахунок грошові кошти відповідно до пункту 1.5 кредитного договору, апеляційний суд дійшов неправильних висновків про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, оскільки банк виконав зобов`язання за цим договором і вправі вимагати виконання відповідачами відповідних зобов`язань. Обставини отримання готівкових коштів з поточного рахунка, який був відкритий позичальнику, на правову оцінку правовідносин сторін з приводу укладення і виконання банком умов договору про надання споживчого кредиту не впливають.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2020 рокуапеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року скасовано.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 11 059,43 доларів США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року № 0, з яких: 6 658,01 доларів США заборгованості за кредитом; 4 401,42 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 438 804,16 грн пені, з яких: 175 100,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 263 703,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 43 347,07 доларів США заборгованості за кредитним договором, з яких: 27 583,21 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 15 763,86 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявність волевиявлення відповідача на укладення правочину, що є підставою для відмови в позові, є помилковим. Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів з урахуванням позовної давності та чинності договору поруки.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд встановив, але не врахував зміну банком строку виконання основного зобов`язання, в результаті чого неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за кредитним договором з поручителя.

Суд апеляційної інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, не виконав вимоги суду касаційної інстанції щодо оцінки змін умов кредитного договору на підставі додаткових угод, які відповідач не підписував, та обсягу відповідальності боржника з урахуванням того, що відповідні заяви про перерахування та видачу другого траншу позичальник також не підписував.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року скасовано.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 10 114,82 доларів США заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року № 0, з яких 6 658,01 доларів США заборгованості за кредитом та 3 456,81 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, та 310 645,65 грн заборгованості за пенею, з яких 124 768,80 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 185 876,85 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 43 347,07 доларів США заборгованості за кредитним договором, з яких 27 583,21 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 15 763,86 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк, пред`явивши вимогу згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, використав своє право на дострокове виконання кредитного договору та зміним строк виконання основного зобов`язання з 06 квітня 2018 року на 16 червня 2015 року, після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені.

З урахуванням заяви про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стосовно позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 суми кредиту та відсотків за період з 25 травня 2010 року по 30 серпня 2012 року слід відмовити. Апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості до 30 грудня 2014 року також слід відмовити.

При цьому апеляційним судом вказано, що оскільки боржник прострочив сплату кредиту, повертав його відсотки несвоєчасно, банк правомірно здійснював нарахування відсотків за користування кредитними коштами за підвищеними відсотками (28 %).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, провадження № 11-202апп18, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, провадження № 14-536цс18, від 26 лютого 2020 року у справі 304/284/18, провадження № 14-517цс19, від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, провадження № 14-53цс18, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18, від 21 квітня 2021 року у справі № 333/4308/18, провадження № 61-10879св20, від 25 листопада 2020 року у справі № 359/6391/17, провадження № 61-3177св19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи не доведено, що на виконання укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 кредитного договору останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 37 700 доларів США. Дана обставина виключає його відповідальність перед банком за неповернення кредиту. Крім того, ця обставина також виключає і відповідальність поручителя.

Вказує, що матеріалами справи підтверджено обставину, що ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором не отримував, а стороною позивача на підтвердження протилежного не надано належних та допустимих доказів.

Зазначає, що позивачем не доведено обґрунтованості наданого розрахунку заборгованості внаслідок встановленої самим позивачем зміни строку виконання основного зобов`язання в частині нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами після цього строку до 31 липня 2015 року та пені - до 27 серпня 2015 року.

Крім того, згідно довідки-розрахунку заборгованості за процентами за кредитним договором, наданою банком на підтвердження заявлених вимог, банк здійснював нарахування відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14 %, що передбачено умовами кредитного договору, який позичальник підписав, так і періодично у розмірі 28 %, проте апеляційний суд не надав оцінки таким діям банку, не встановив правомірність нарахування заборгованості за підвищеними відсотками і не перевірив, чи не припинилась порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Також наданим банком розрахунком заборгованості не враховано зміну банком строку виконання основного зобов`язання, в результаті чого в розрахунку неправильно визначено період, за який слід стягнути заборгованість за кредитним договором з поручителя.

Позивачем не надано жодного доказу перерахування банком грошових коштів позичальнику, меморіальних ордерів про зарахування таких коштів на його рахунок, доказів використання ОСОБА_1 отриманого кредиту.

Банком не враховано тієї обставини, що додаткові угоди до кредитного договору, графіки платежів, заяви та інше позичальником не підписувались, що підтверджується висновком експертизи.

Крім того, позичальник перестав виконувати взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором з 25 травня 2010 року, а отже суд мав визначитись, чи не з цієї дати повинен обчислюватись шестимісячний строк пред`явлення позову до поручителя, встановити місяць, з якого кредит не погашався.

Також посилається на те, що апеляційний суд не врахував висновків касаційного суду та не перевірив обставин щодо виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, не врахував висновків щодо оцінки зміни умов спірного кредитного договору на підставі додаткових угод, які не були підписані позичальником, не дослідив умови договору поруки тощо.

Вказує, що в матеріалах справи знаходяться меморіальні ордери нібито про перерахування грошових коштів на рахунок позичальника. Проте, суд не звернув увагу на те, що дані документи не можуть бути доказами, оскільки вони згідно штампу банку 23 грудня 2015 року, а не тим часом, коли укладався договір. Підписи, окрім штампу, в обов`язкових полях для заповнення відсутні.

Зазначає, що матеріали справи свідчать про те, що умови кредитного договору змінювались, але поручителя до відома не було поставлено про такі зміни, її згоду отримано не було, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості із поручителя.

Крім того, вказаний позов було подано із пропущенням строку позовної давності, оскільки позов було пред`явлено 31 серпня 2015 року, а право вимоги настало з 25 травня 2010 року, тобто позовні вимоги пред`явлено через п`ять років після того як банк дізнався про невиконання позичальником свого обов`язку по погашенню кредитного зобов`язання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від АТ «УкрСиббанк», у якому вказано, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 квітня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» із заявкою про надання іпотечного кредиту в розмірі 37 700,00 доларів США зі сплатою 14 % річних.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Чернігівського відділення КНДІСЕ від 23 березня 2016 року № 768-780/16-24 (далі - висновок експертизи) підпис від імені ОСОБА_1 у заявці виконаний ним особисто (а. с. 214 том 1).

09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» надало позичальнику кредит у сумі 37 700,00 доларів США у формі кредитної лінії шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 зі сплатою 30 % річних протягом перших 30 календарних днів, а після цього строку процентна ставка підлягає щомісячному перегляду.

ОСОБА_1 підтвердив, що кредитний договір підписаний ним особисто.

Факт отримання ОСОБА_1 примірника кредитного договору підтверджено його заявою від 09 квітня 2008 року, підпис на якій згідно з висновком експертизи виконаний ним.

На забезпечення належного виконання кредитного договору 09 квітня 2008 року між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 30207Р149, за умовами якого відповідальність боржника і поручителя є солідарною.

Факт підписання договору поруки ОСОБА_2 не заперечувала, на його укладення 09 квітня 2008 року отримала згоду чоловіка ОСОБА_4 .

Інформаційний лист банку про ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитування згідно з висновком експертизи підписаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис у додатку 1 «Графік погашення кредиту», який є невід`ємною частиною кредитного договору, згідно з висновком експертизи від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис у додатку 1/1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», згідно з висновком експертизи від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

09 квітня 2008 року від ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява з проханням зарахувати кредитний транш у сумі 24 000 доларів США на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Згідно з висновком експертизи підпис у заяві від імені ОСОБА_1 виконаний ним особисто.

10 квітня 2008 року від ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява з проханням зарахувати кредитний транш у сумі 13 700 доларів США на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Згідно з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

10 квітня 2008 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «УкрСиббанк» заяву про надання готівки у сумі 13 700 доларів США. Згідно з висновком експертизи від 06 липня 2017 року № 2295/2296/17-24 підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У заяві ОСОБА_1 від 28 жовтня 2008 року до ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд строку здійснення оплати заборгованості за кредитним договором згідно з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У додатковій угоді від 26 листопада 2008 року № 0-1 до кредитного договору про зміну строку сплати процентів за користування кредитом згідно з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У заяві ОСОБА_1 від 18 лютого 2009 року до ПАТ «УкрСиббанк» про відстрочення заборгованості за основним боргом на 12 місяців згідно з висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У додатковій угоді від 23 лютого 2009 року до кредитного договору, укладеній між ОСОБА_1 та банком, згідно з висновком експертизи підписи від імені ОСОБА_1 виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Вже після пред`явлення цього позову, а саме 09 листопада 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про вчинення щодо нього і ОСОБА_2 кримінального правопорушення. Заява обґрунтована тим, що договір про надання споживчого кредиту в розмірі 37 700,00 доларів США з ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 підписав на прохання його роботодавця ОСОБА_5 , яка вмовила також і ОСОБА_2 укласти з ПАТ «УкрСиббанк» договір поруки.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо укладення кредитного договору та договору поруки

Верховний Суд постановою від 13 листопада 2019 року, скасовуючи рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував, що кредитний договір підписаний позичальником і за умовами договору про надання споживчого кредиту кредитні кошти банком були перераховані позичальнику на відкритий поточний рахунок у банку відповідно до пункту 1.5 кредитного договору.

Отже, банк виконав зобов`язання за цим договором і вправі вимагати виконання відповідних зобов`язань зі сторони відповідачів на користь банку.

Обставини отримання готівкових коштів із поточного рахунку, який був відкритий позичальнику, на правову оцінку правовідносин сторін з приводу укладення і виконання банком умов договору про надання споживчого кредиту не впливає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов неправильних висновків про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності отримання кредитних коштів ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Під законною силою судового рішення сили слід розуміти властивість судового рішення, яке характерезує його як акт судової влади, що остаточно усуває невизначеність в існуючих правовідносинах, є незмінним та виключним. Незмінність судового рішення означає неможливість перегляду і спростування в апеляційному порядку судового рішення, яке набрало законної сили, в тому числі як самого висновку суду про задоволення чи про відмову в задоволенні кожної заявленої вимоги, так і обставин, встановлених судом та покладених в основу таких висновків, тобто неможливість апеляційного оскарження. Виключність означає неможливість після набрання судовим рішення законної сили для учасників справи та їх правонаступників заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих же підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Таким чином, виходячи з того, що в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, судом встановлено обставини щодо укладення між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» кредитного договору та між ОСОБА_2 та АТ «УкрСиббанк» договору поруки, та виконанням банком взятих на себе зобов`язань, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо їх неукладення та неотримання грошових коштів, оскільки повторна перевірка вказаних обставин суперечить вимогам чинного законодавства.

Щодо зміни строків виконання кредитного зобов`язання

Звертаючись із позовом, банк зазначав, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 27 серпня 2015 року існує заборгованість за кредитом в сумі 34 241,22 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 31 720,80 доларів США, за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 175 100,47 грн, за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 263 703,69 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з боржника та поручителя.

У договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 09 квітня 2008 року зазначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 37 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 190 385 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та умовах, зазначених у даному договорі (пункт 1.1 кредитного договору).

Згідно пункту 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 06 квітня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

За користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в пункті 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного після для несплати або неповної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості (пункт 1.3.1 договору).

Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України (пункт 1.3.2).

Строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (пункт 1.3.4 договору).

Згідно пункту 1.5 договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку.

З пункту 3.4.3 вбачається, що позичальник зобов`язується достроково повернути банку в повному розмірі всю суму кредиту та повністю сплатити плату за кредит у разі застосування банком права вимоги дострокового повернення кредиту в порядку, визначеного розділом 6 договору.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В пунктах 91, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року, скасовуючи постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2020 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував, що апеляційний суд встановив, що банк використав своє право на дострокове виконання кредитного договору, надіславши ОСОБА_1 вимогу від 16 червня 2015 року про дострокове повернення всієї суми наданого кредиту, аналогічну вимогу 26 червня 2015 року банк направив на адресу поручителя ОСОБА_2 , яку вона отримала 30 червня 2015 року.

При цьому банком під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не оспорювалось, що строк повернення кредиту було змінено саме на 16 червня 2015 року.

Таким чином, пред`явивши вимогу згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 06 квітня 2018 року на 16 червня 2015 року, після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами договору.

Враховуючи те, що банком було змінено строк виконання основного зобов`язання, тому останній з 16 червня 2015 року втратив право нараховувати відсотки та пеню за умовами договору.

Щодо відповідальності поручителя

Згідно пункту 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. суми кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Згідно пункту 3.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Подібний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

Так, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання 16 червня 2015 року, а із вказаним позовом звернувся 31 серпня 2015 року, тому поручитель відповідає солідарно з позичальником за неналежне виконання останнім зобов`язань за кредитним договором в межах шестимісячного строку, тобто за строковими зобов`язаннями, строк виконання яких настав 28 лютого 2015 року та сумою, що мала бути погашена достроково.

Щодо строків позовної давності

Судами встановлено, що представник відповідачів порушував питання щодо застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом із тим, положеннями статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи те, що банк звернувся до суду із позовом 31 серпня 2015 року, з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності, заборгованість за тілом кредитного договору підлягає стягненню з 31 серпня 2012 року по 31 серпня 2015 року.

При цьому, оскільки поручитель несе солідарну відповідальність разом зі позичальником у межах шестимісячного строку, тому заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню солідарно за період з 28 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року.

Що стосується заборгованості за відсотками, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання, тому з 16 червня 2015 року у нього припинилось право нараховувати передбачені договором проценти, а тому відповідальність позичальника має обраховуватись за період з 31 серпня 2012 року по 16 червня 2015 року.

З урахуванням того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання 16 червня 2015 року, а поручитель несе солідарну відповідальність у межах шестимісячного строку, тому солідарно заборгованість за процентами підлягає стягненню за період з лютого по червень 2015 року.

Крім того, як вказувалось вище, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання, пеня має бути нарахована та стягнута за період з 27 серпня 2014 року по 16 червня 2015 року.

Щодо суми заборгованості

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному прядку, виходив із того, що сума заборгованості за тілом кредиту станом на 31 серпня 2012 року становить 34 241,22 доларів США, а тому з ОСОБА_1 має бути стягнуто заборгованість за тілом кредиту за період з 31 серпня 2012 року по 29 грудня 2014 року, яка становить 27 583, 21 доларів США.

При цьому апеляційний суд зазначив, що заборгованість за тілом кредиту, яка має бути солідарно стягнута з поручителя та боржника становить 6 658,01 доларів США, оскільки останні несуть солідарну відповідальність за період з 30 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року.

Обраховуючи заборгованість за відсотками, суд апеляційної інстанції виходив із того, що боржник несе одноособову відповідальність за вказаною вимогою за період з 31 серпня 2012 року по 29 грудня 2014 року, яка становить 15 763,86 доларів США.

Вирішуючи питання щодо солідарного стягнення заборгованості по відсоткам, апеляційний суд виходив із того, що такі мають бути стягнуто з боржника та поручителя за період з 30 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року й, відповідно, сума заборгованості, яка має бути солідарно стягнута, становить 3 456,81 доларів США.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги банку частково, дійшов висновку, що заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя, за кредитом та відсотками становить 10 114,81 доларів США. З ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом та відсотками у загальному розмірі 43 347,07 доларів США.

Стягуючи пеню у межах строку, визначеного частиною другою статті 258 ЦК України, тобто за період з 27 серпня 2014 року по 16 червня 2015 року, апеляційний суд виходив із того, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя в розмірі 124 768,80 грн, а пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками підлягає стягненню у розмірі 185 876,85 грн, загалом 310 645,65 грн.

Разом із тим, колегія суддів частково погоджується із доводами касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було невірно визначено період, за який має бути стягнуто заборгованість, й, відповідно, сума заборгованості.

При цьому, оскільки ОСОБА_1 та поручитель заперечували суму заборгованості, однак свого розрахунку на спростування розрахунку банку не надали, колегія суддів при визначені розміру заборгованості виходить з розрахунків доданих до позовної заяви, неправильність складення яких не доведено.

Так, як вказувалось вище, враховуючи те, що банк звернувся до суду із позовом 31 серпня 2015 року, з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності, заборгованість за тілом кредитного договору підлягає стягненню з 31 серпня 2012 року по 31 серпня 2015 року.

При цьому, оскільки поручитель несе солідарну відповідальність разом зі позичальником у межах шестимісячного строку, тому заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню солідарно за період з 28 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, та не спростованого відповідачами, вбачається, що станом на 31 серпня 2015 року заборгованість за тілом кредиту становить 25 447,37 доларів США.

При цьому, оскільки поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за період з 28 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року, тому з останніх підлягає стягненню солідарно заборгованість за кредитом у розмірі 15 708,10 доларів США й, відповідно, ОСОБА_1 одноособово несе відповідальність за кредитом у розмірі 9 739,27 доларів США.

Загальний розмірі заборгованості за відсотками за період з 31 серпня 2012 року по 16 червня 2015 року становить 19 516,84 доларів США.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк неправорімно здійснював нарахування відсотків за користування кредитними коштами за підвищеними відсотками (28 %), оскільки боржник прострочив сплату кредиту, повертав його та відсотки несвоєчасно, а тому таке нарахування є правомірним та було передбачено пунктом 1.3.1 кредитного договору.

З урахуванням того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання 16 червня 2015 року, а поручитель несе солідарну відповідальність у межах шестимісячного строку, тому солідарно заборгованість за процентами підлягає стягненню за період з лютого по червень 2015 року, яка становить 9 735,49 доларів США.

Отже, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість по відсоткам у розмірі 9 781,35 доларів США.

Таким чином, заборгованість за кредитом та відсотками підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя у розмірі 25 443,59 доларів США.

З ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом та відсотками у розмірі 19 520,62 доларів США.

Отже, суд апеляційної інстанції невірно визначився із періодом, за який має бути стягнуто солідарно заборгованість за кредитом та відсотками, та, як наслідок, невірно обрахував суму заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя, й, відповідно, з позичальника одноособово.

При цьому, обраховуючи пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, суд апеляційної інстанції не врахував, що така за визначений період, тобто з 27 серпня 2014 року по 16 червня 2015 року, становить 130 892,27 грн, а пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом становить 195 880,55 грн відповідно, а загалом 323 772,82 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, невірно визначився із періодом, за який необхідно стягувати заборгованість за кредитним договором, відсотками та пені, а тому неправильно обрахував заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь банку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Згідно частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року змінити в частині розміру стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом, відсотками та пені.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року № в сумі 25 443,59 доларів США, яка складається з: 15 708,10 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 9 735,49 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» пеню в сумі 323 772,82 грн, яка складається з: 130 892,27 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 195 880,55 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором споживчого кредиту від 09 квітня 2008 року № в сумі 19 520,62 доларів США, яка складається з: 9 739,27 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 9 781,35 доларів США - заборгованість за процентами за процентами за користування кредитом.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта