Провадження № 22-ц/801/475/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 рокуСправа № 127/22200/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу №127/22200/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування наказу щодо звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійника Михайла Петровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Іщук Т.П. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 15 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 2002 року позивач працював в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, зокрема, останніх десять років страховим експертом з охорони праці відділу профілактики страхових випадків Управління.

У серпні 2020 року позивач перебував у щорічній відпустці, останнім днем якої було 27 серпня 2020 року. Проте у період відпустки, 25 серпня 2020 року, захворів, йому виданий листок непрацездатності з 25 серпня 2020 року до 08 вересня 2020 року. В останній день перебування на лікарняному, позивач зателефонував своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_4 , повідомив про можливість виходу на роботу. ОСОБА_4 , з`ясувавши самопочуття позивача та стан його здоров`я, запропонував йому бути вдома на самоізоляції протягом 09-11 вересня 2020 року, зважаючи на підвищену температуру, а також з урахуванням хвороби у період відпустки приступити до роботи після вихідних 14 вересня 2020 року, а ці дні будуть оформлені як продовження відпустки. На що позивач погодився.

Після цього йому зателефонувала ОСОБА_5 головний спеціаліст відділу роботи з персоналом, якій була відома вказана розмова, та лише уточнила чи дійсно позивач буде на самоізоляції.

14 вересня 2020 року позивач приступив до роботи, здав лікарняний лист та написав заяву про продовження відпустки. Надалі начальник юридичного відділу Лимар А. В. викликав позивача до себе та вимагав написати пояснення за прогули 09-11 вересня 2020 року.

15 вересня 2020 року йому вручили копію наказу №189-к/тр про його звільнення 16 вересня 2020 року за прогули без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, зазначає, що був відсутнім на роботі з поважних причин, а звільнення фактично обумовлене неприязними стосунками із ОСОБА_2 . Крім того, у останнього відсутні повноваження щодо прийняття та звільнення з роботи працівників.

За таких обставин позивач вважає, що повинен бути поновлений в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків, а також, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просив скасувати наказ №189-к/тр від 15 вересня 2020 року, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року позов задоволено.

Скасовано наказ виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Лимара А.В. від 15 вересня 2020 року №189-к/тр про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 17 вересня 2020 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2020 року по 14 грудня 2020 року у розмірі 31520,18 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь держави 2522,40 грн судового збору.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 17 вересня 2020 року та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 10676,19 грн (без вирахування податків та обов`язкових платежів) допущено до негайного виконання.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині не вказав усіх обставин на підтвердження незаконності звільнення позивача, які були дослідженні в судовому засіданні. Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у відшкодуванні понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, та порушення норм процесуального права.

Таким чином, просив доповнити мотивувальну частину рішення наступним змістом:

«Позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі 8-10 вересня 2020 року з дозволу безпосереднього керівника заступника начальника Управління та начальника відділу Яворського В.І., що є поважною причиною»;

«В.о. начальника управління ОСОБА_2 не мав повноважень на застосування дисциплінарних стягнень у вигляді звільнення працівників та видачі оскарженого наказу №189-к/тр від 15 вересня 2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення ОСОБА_1 ».

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн, а також витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Також, в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійник М.П. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції порушено норми ст. 80 КЗпП України, ст.11 Закону України «Про відпустки», які визначають обов`язок роботодавця щодо перенесення на інший період або продовження відпустки за вибором працівника, однак не визначають, що таке продовження відпустки відбувається автоматично.

У відзиві представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 зазначив, що вважає апеляційну скаргу в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійник М.П. безпідставною, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відзиві в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійник М.П. просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

У відзиві третя особа ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що продовження відпустки після закінчення тимчасової непрацездатності є реалізацією працівником права на відпочинок відповідно до вимог статті 80 КЗпП України та статті 11 Закону України «Про відпустки» та свідчить, про те, що відсутність на роботі ОСОБА_1 була спричинена поважними причинами, що не можна кваліфікувати як прогул, тобто відсутність на роботі без поважних причин, у розумінні п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Отже, застосоване дисциплінарне стягнення та звільнення з займаної посади є незаконним та підлягає скасуванню, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Крім того, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2020 року по 14 грудня 2020 року в розмірі 31520,18 грн.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 25 липня 2017 року № 45-к/тр ОСОБА_1 прийнято на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 01 серпня 2017 року в порядку переведення за його згодою (а.с.42).

Наказом від 27 липня 2020 року № 277-в ОСОБА_1 надано невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 10 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів за період роботи з 12 червня 2019 року по 11 червня 2020 року, з 10 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року (а.с.43).

Згідно листка непрацездатності серії АДФ № 543001 від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 хворів з 25 серпня по 08 вересня 2020 року (а.с.44).

Як встановлено судом ОСОБА_1 приступив до роботи 14 вересня 2020 року, здав лікарняний лист та того ж дня подав заяву про продовження терміну перебування у відпустці на період перебування на лікарняному до 11 вересня 2020 року (а.с.48).

Згідно наказу в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 20 серпня 2020 року №02-49-к виконання обов`язків начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 07 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року покладено на ОСОБА_2 , заступника начальника управління начальника юридичного відділу цього управління (а.с.45).

14 вересня 2020 року в. о. начальника управління Лимарем А. В., начальником відділу бухгалтерського обліку та звітності головним бухгалтером ОСОБА_6 , начальником відділу по роботі з персоналом ОСОБА_7 , заступником начальника юридичного відділу заступником голови профспілкового комітету ОСОБА_8 складені акти про відмову надання письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни та про відсутність 09-11 вересня 2020 року ОСОБА_1 на роботі без поважних причин (а.с.46, 47).

15 вересня 2020 року наказом №189-к/тр, за підписом виконуючого обов`язки начальника Лимара А. В., застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення, звільнено 16 вересня 2020 року з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, (прогул без поважних причин) (а.с.50).

ОСОБА_1 , будучи допитаним як свідок в суді першої інстанції, пояснив, що повідомив свого безпосереднього керівника ОСОБА_4 заступника начальника управління - начальника відділу - головного страхового експерта з охорони праці, про свою тимчасову непрацездатність в період відпустки протягом трьох днів (з 25 серпня по 08 вересня 2020 року) та закриття лікарняного листа 08 вересня 2020 року. В свою чергу ОСОБА_4 , з`ясувавши його самопочуття, що пов`язане з підвищенням температури тіла, запропонував побути позивачу дома на самоізоляції 09-11 вересня 2020 року та з 14 вересня 2020 року приступити до роботи.

Допитаний в суді першої інстанції, як свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що дійсно 08 вересня 2020 року спілкувався з ОСОБА_1 , останній йому повідомив про перебування на лікарняному у період відпустки протягом трьох днів та незадовільний стан здоров`я через підвищену температуру тіла, тому погодив його невихід на роботу 09-11 вересня 2020 року та оформлення цих днів як продовження відпустки.

Крім того, допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що дійсно по телефону спілкувалася з ОСОБА_1 , який повідомив, що він хворіє.

Вирішуючи позовні вимоги в частині скасування наказу від 15 вересня 2020 року №189-к/тр про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України та поновлення останнього на роботі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого про їх задоволення, виходячи з наступного.

В силу ст. 47 цього ж Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За правилами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Звільнення за скоєння прогулу являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

За правилами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім того, за умовами ст.ст.40, 41 КЗпП України визначено, що підставами для звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу про припинення трудового договору.

Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

У статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтями 5 Закону № 504/96-ВР визначено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 75 КЗпП України та статтею 6 Закону 504/96-ВР передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до статті 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути продовжена або перенесена на інший період.

Приписів щодо обов`язкового погодження продовження відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому законом порядку, під час тривалості відпустки та звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця у випадку саме «продовження» відпустки норми трудового законодавства, а саме ст. 80 КЗпП України та ст. 11 Закону 504/96-ВР не містять.

Продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки.

У разі відсутності у роботодавця можливості продовжити відпустку він може скористатися правом відкликання працівника з відпустки, якщо для цього існують законодавчо встановлені підстави.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/9213/18 від 13 жовтня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 27 липня 2020 року №277-в ОСОБА_1 була надана відпустка з 10 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

З 25 серпня 2020 року по 08 вересня 2020 року перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності серії АДФ №543001, отже у ОСОБА_1 залишилося три дні невикористаної відпустки.

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 у телефонній розмові із своїм безпосереднім керівником Яворським В. І. повідомив про наявність листка непрацездатності, обумовили можливість продовження відпустки після закінчення перебування на лікарняному на невикористану кількість днів відпустки, тобто протягом трьох днів з 09 по 11 вересня 2020 року, що підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні як свідка ОСОБА_4 , які суд першої інстанції вірно взяв до уваги.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги покази допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_4 , з яким позивач в дружніх стосунках, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки ці покази у суду не викликають сумніву. Зокрема, свідок ОСОБА_5 в суді першої інстанції підтвердила, що про хворобу позивача було відомо в управлінні.

Доводи відповідача про відсутність повноважень начальника відділу на надання дозволу на невихід на роботу, то апеляційний суд звертає увагу, що право працівника на продовження відпустки не передбачає згоду роботодавця, а тому в даному випадку повноваження особи не мають значення для справи.

Також, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач виразив волевиявлення на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності, що підтверджується тією обставиною, що 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 вийшов на роботу, надав листок непрацездатності та написав відповідну заяву.

Крім того, написання позивачем заяви саме 14 вересня 2020 року, а не 09 вересня 2020 року, не може скасувати встановлений законом обов`язок роботодавця автоматично продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тому доводи апеляційної скарги відповідача є не обґрунтованими.

Отже, згідно п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна була бути продовжена у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , автоматично, оскільки настала під час щорічної відпустки, що свідчить про порушення установленого законом порядку звільнення позивача та є підставою до визнання наказу незаконним, його скасування і поновлення його на роботі, тому доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги представника позивача, що суд першої інстанції помилково в мотивувальній частині рішення не вказав, що «Позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі 8-10 вересня 2020 року з дозволу безпосереднього керівника заступника начальника Управління та начальника відділу Яворського В.І., що є поважною причиною», апеляційний суд не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення наведено інші поважні причини відсутності позивача на роботі у вказані дні, з чим і погоджується апеляційний суд.

Відносно доводів, що не В.о. начальника управління Лимар А.В. не мав повноважень на застосування дисциплінарних стягнень у вигляді звільнення працівників та видачі оскарженого наказу №189-к/тр від 15 вересня 2020 року «Про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення ОСОБА_1 », то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені посилання не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Крім того, в апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що наказ від 20 серпня 2020 року №02-49-к «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_2 » був виданий з порушенням Закону та нормативно-правових актів Фонду соціального страхування України, проте такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки цей наказ не був скасований у судовому порядку чи рішенням інших органів, тобто не встановлено його незаконність.

Зокрема, апеляційний суд звертає увагу, що законність чи не законність винесення наказу від 20 серпня 2020 року №02-49-к «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_2 » не є предметом спору у цій справі.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами) (далі Порядок).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений 16 вересня 2020 року згідно з наказом від 15 вересня 2020 року, перед звільненням протягом останніх двох календарних місяців він працював, а тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача є липень та серпень 2020 року.

Відповідно до довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 29 жовтня 2020 року №42 середньоденний заробіток позивача становить 508,39 грн (із розрахунку заробітної плати позивача за липень та серпень 2020 року та фактично відпрацьованих днів за цей період).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів, погоджується з судом першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2020 року по 14 грудня 2020 року в розмірі 31520,18 грн (508,39 х 62 робочих дні) без вирахування податків та обов`язкових платежів, такий висновок відповідає вимогам ч.2 ст.235 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Статтею 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

З огляду на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді разом з першою заявою по суті спору, є підставою для відмови у відшкодуванні таких судових витрат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн, оскільки разом з першою заявою по суті спору ні позивач, ні його адвокат не подали суду попереднього розрахунку суми судових витрат, які позивач очікував понести у зв`язку з розглядом справи в суді.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції залишає без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то відповідно і відсутні правові підстави для стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійника Михайла Петровича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Голота Л.О.

Рибчинський В.П.