КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, який діє на підставі договору, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Євдокія Юріївна про визнання шлюбного договору недійсним в частині,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю., в якому просив визнати частково недійсним, з моменту вчинення, шлюбний договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 2273 від 29.11.2012, а саме підпункт «а» пункту ІІ.2, абзац 4 пункту ІІ.2 вказаного договору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами у березні 2007 року було придбано домоволодіння і земельну ділянку кадастровий номер :01:050:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , з розташованим на ній недобудованим житловим будинком.

Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за відповідачем. Після завершення будівництва будинку на вказаній ділянці, право власності на нього також було зареєстроване за відповідачем.

Для придбання вказаної земельної ділянки та здійснення будівництва на ній житлового будинку, сторонами були використані грошові кошти, виручені позивачем від продажу 27.12.2006 належної йому земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджуються договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2005, за яким земельна ділянка була ним набута у власність, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2007 у справі № 2-1382/07, яким встановлений факт продажу 27.12.2006 земельної ділянки та ціна такого продажу, а також кошти, отримані позивачем у борг у загальній сумі 18 500,00 дол. США, що на той час було еквівалентно 100 000,00 грн.

Напередодні укладення шлюбу - 29.11.2012 між сторонами було укладено шлюбний договір, посвідчений ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2273.

За умовами вказаного шлюбного договору, особистою приватною власністю чоловіка або дружини є зокрема майно, набуте чоловіком або дружиною до реєстрації шлюбу (пп. «а» п.ІІ.2 Договору: «ІІ.2. особистою приватною власністю кожного із нас, подружжя, є: а) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною до реєстрації шлюбу, якщо цей факт документально підтверджено;»).

Сторони договору визначили, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюється положення гл.8 СК України (у тому числі статті 60, 62 СК України) та ст. 369 ЦК України (абзац 4 пункт ІІ.2 Договору.

Проте, фактично єдиним цінним майном, що було придбане сторонами для використання в спільних сімейних інтересах, є вищевказана земельна ділянка та побудований на ній житловий будинок. Вказаний будинок для позивача є його єдиним житлом.

Окрім того, що на придбання вказаної ділянки та побудову житлового будинку були витрачені особисті грошові кошти позивача, сторонами також залучалися кредитні кошти за кредитним договором, укладеним між відповідачем та АТ «Укрсіббанк» у сумі 189 000,00 дол. СПІА. Виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечувалося порукою позивача. Виплата кредиту здійснювалася за рахунок спільних грошових коштів сторін протягом 2007-2014 років.

Наразі відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також перешкоджає позивачу в користуванні вищезазначеним домоволодінням, що змусило останнього звертатися до правоохоронних органів та суду (а.с. 2-6).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.03.2021 У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю. про визнання шлюбного договору недійсним в частині відмовлено (а.с. 79-85).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що вирішуючи справу, суд першої інстанції невірно визначив обсяг доказування та неправильно оцінив наявні в матеріалах справи докази, безпідставно визнав невстановленими обставини, що мають значення для справи, та навів суперечливі висновки (а.с. 112-118).

21.09.2021 ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач у позові та апеляційній скарзі стверджує про те, що на час придбання спірного нерухомого майна, він проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а отже на майно, що було придбано відповідачем поширюються приписи ст. 74 СК України, і це майно є спільною сумісною власністю, а тому спірні положення шлюбного договору ставлять його у вкрай невигідне становище.

Але для того, щоб посилатись на приписи ст. 74 СК України, необхідно довести, у разі спору, обставини щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Наприкінці 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та події спільного майна. Але за будь-яких обставин посилання позивача на положення ст. 74 СК України є абсолютно безпідставним, оскільки на час придбання спірного майна він сам особисто перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2007 у справі № 2- 1601/1, а отже правові норми ст. 74 СК України у цьому випадку застосуванню не підлягають взагалі (а.с. 153-155).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2012 ПН КМНО Буджиганчук Є.Ю. було посвідчено шлюбний договір (надалі договір) укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно Розділу І п. 1 даного договору його положення стосуються виключно майнових відносин між сторонами, подружжям, і не стосуватимуться інших питань подружнього життя, у томі числі і майнових прав та обов`язків як батьків.

Відповідно п.п. 4) п. 2. Розділу ІІ особистою приватною власністю кожного із подружжя є майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною до реєстрації шлюбу, якщо цей факт документально підтверджено.

Пунктом 4 Розділу ІІ договору встановлено що спільною сумісною власністю подружжя є:

а) будь-яка річ, набута за час шлюбу, і не віднесена ними, до особистої приватної власності одного з них; б) будь-які майнові права (в тому числі корпоративні), набуті за час шлюбу, і не віднесені ними, до особистої приватної власності одного з них; в) майно (речі та майнові права, в т.ч. корпоративні), передане кожним з них, до спільної сумісної власності із майна, що є їх особистою приватною власністю, за умови нотаріального посвідчення, угоди про таку передачу; г) заробітна плата, пенсія, стипендія кожного із подружжя, одержані або нараховані у період заходження у зареєстрованому шлюбі; д) інші доходи, які не віднесені цим договором до особистої приватної власності, одержані одним із подружжя, внесені до сімейно бюджету для спільного використання, або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну установу).

Розділом V.1. договору визначено що він набуває чинності у день реєстрації шлюбу.

В розділі V.2. сторони стверджують що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можемо) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для подружжя обставин; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови.

30.11.2012 ВД РАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис № 1503.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що умови шлюбного договору є вкрай обтяжливим та невигідним для позивача, його умови ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а тому наявні підстави для визнання його пунктів недійсним.

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу від 30.03.2007 посвідченого ПН КМНО Скляр О.С. за реєстровим № 1110, згідно якого відповідач ОСОБА_2 набула у власність домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Також в матеріалах справи знаходиться копія державного акту згідно якого відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1502 га, за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору-купівлі продажу від 30.03.2007 зареєстрованому в реєстрі за № 1115.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Зважаючи на те, що договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору, відповідно до статей 6, 627 ЦК України, - є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно із ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 93, 97 СК України та ч. 1 ст. 103 СК України, зазначаючи про те, що згідно з оспорюваними умовами договору, позивач позбавив себе власного майна, оскільки до реєстрації шлюбу з відповідачем ними було набуто у власність майно (будинковолодіння та земельна ділянка), які на праві власності зареєстровано за відповідачем. Позивач стверджував що на побудову житлового будинку були витрачені його кошти, та таке майно було набуто сторонами в спільних сімейних інтересах до реєстрації шлюбу.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах 4, 5 статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Позивач зазначає, що нібито під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами було придбане домоволодіння - земельну ділянку, кадастровий номер :01:050:0005, з розташованим на ній недобудованим житловим будинком.

Домоволодіння, що складається з жилого будинку, загальною площею 209,4 кв. м., та надвірних будівель, огорожі, колодязя за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу домоволодіння від 30.03.2007, а земельну ділянка за цією ж адресою було придбане за окремим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30.03.2007.

Тобто з документів вбачається, що будинок вже був побудований та введений в експлуатацію на момент його купівлі відповідачем.

У позові позивач стверджує, що «... для придбання вказаної земельної ділянки та здійснення на ній будівництва житлового будинку, сторонами були використані грошові кошти виручені позивачем від продажу 27.12.2006 належної йому земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а також кошти, отримані позивачем у борг у загальній сумі 18 500,00 дол. США, що на той час було еквівалентно 100 000,00 грн.».

На підтвердження цих слів позивач додав до свого позову договір купівлі-продажу від 21.12.2005 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2007 у справі № 2-1382/07, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні особисто пояснював суду, що «... дійсно під час спільного сумісного проживання з позивачкою ним була придбана земельна ділянка у АДРЕСА_2 , в грудні 2006 р, він продав земельну ділянку та за рахунок отриманих грошових коштів він розрахувався зі ОСОБА_5 , а решту коштів було витрачено на потребу сім`ї - зроблено ремонт в квартирі, придбані меблі, різні побутові речі».

Тобто сам позивач в Дніпровському районному суді м. Києва при розгляді справи про поділ спільного сумісного майна зі своєю колишньою дружиною заявляв, що усі гроші, що були отримані ним від продажу майна у вигляді земельної ділянки в АДРЕСА_2 , він повністю витратив на інші потреби ніж ті, про які він заявляє зараз в Києво-Святошинеькому районному суді Київської області.

Копію рішення суду було надано самим позивачем, а отже позивач ніяким чином не міг використати виручені від продажу даної земельної ділянки гроші ( АДРЕСА_2 ) для покупки будинку в селі Білогородка в березні 2007 року.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказу того, що спірним пункти договору ставлять його надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки ним не було надано належних, допустимих письмових доказів того, що спірне майно у вигляді земельної ділянки та будинковолодіння було набуте відповідачем під час спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та відповідно на таке майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

24.11.2021 представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн. На підтвердження правомірності зазначених витрат надано рахунок фактура СФ-0000055 від 22.09.2021, копія меморіального ордеру № @2PL676321 від 24.09.2021, рахунок-фактура СФ-0000067 від 15.11.2021, копія меморіального ордеру № @2PL873793 від 16.11.2021.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи те, що представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до закінчення судових дебатів у судовому засіданні подано детальний опис робіт (наданих послуг) та оплату наданих послуг адвокатом, апеляційний суд вважає, що заявлена сума у розмірі 1 000,00 грн., що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, є співмірною із заявленими вимогами, а тому підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Євдокія Юріївна про визнання шлюбного договору недійсним в частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 03 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська