Провадження № 2/760/4594/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кривулько С.В., Циганової Ю.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Дриглівська сільська рада Чуднівського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_6 від 27 травня 2015 року, посвідчений посадовою особою виконавчого комітету Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області, на користь ОСОБА_5 .

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що шлюб між позивачем та ОСОБА_6 був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

Зазначає, що померлому ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Стверджує, що за життя ОСОБА_6 склав на користь позивача заповіт, який був зареєстрований 06.12.2013 року, приватним нотаріусом КМНО Шамрай Л.І.

Позивач посилається, що вона, як законний спадкоємець померлого, звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , але нотаріус її повідомив, що спадкова справа вже відкрита за заявою ОСОБА_5 , яка надала заповіт ОСОБА_6 від 27.05.2015 року, посвідчений посадовою особою виконавчого комітету Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області.

Позивач вважає, що заповіт від 27.05.2015 року, складений її померлим чоловіком на користь ОСОБА_5 , порушує права позивача, як спадкоємиці першої черги, оскільки ОСОБА_4 була дружиною померлого.

До того ж, на день посвідчення заповіту на користь ОСОБА_5 , померлому ОСОБА_6 було 83 роки, в останні роки у нього спостерігалися стійкі розлади психічного стану здоров"я, внаслідок чого останній не усвідомлював значення своїх дій та перебував на обліку у психіатричному кабінеті.

Позивач вважає, що оспорюваний заповіт від 27.05.2015 року слід визнати недійсним, так як на момент його складання ОСОБА_6 не усвідомлював своїх дій і не керував ними.

З урахуванням викладеного вище просила позов задовольнити.

09.11.2017 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2017 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2017 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

21.02.2018 року представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала.

Вказує, що ОСОБА_6 не був обмежений у своїй цивільній дієздатності та не був визнаний недієздатним.

Таким чином, на думку представника відповідача, заповідач міг розпоряджатися своїм майном належним йому на праві приватної власності на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, у тому числі його дружини, укладаючи по відношенню до такого майна будь-які правочини на користь третіх осіб, у тому числі, складаючи на користь відповідача спірний заповіт як форму прояву його доброї волі та внутрішнього волевиявлення.

Зазначає, що позивач у позовній заяві надає наукове описання загальній клінічній картині, яка характерна діагнозу ОСОБА_6 , але не надає жодного виписного епікризу в якому зазначені конкретні симптоми прояву деменції у ОСОБА_6 .

Таким чином, на думку представника відповідача, твердження позивача носить суб`єктивний характер, адже, позивач не володіє спеціальними медичними знаннями, тому доводи позивача про неспроможність ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії та керувати ними і відсутність у нього вольового фактору базуються виключно на припущеннях позивача.

Крім того представник відповідача у відзиві посилався, що відповідно до письмової відповіді Головного лікаря Чуднівської ЦРЛ Лукашенко І.В. № 145 від 03 лютого 2017 року ОСОБА_6 з 17 серпня 2015 року перебував на консультативному обліку в психіатричному кабінеті Чуднівської ЦРЛ та йому було рекомендовано вирішення соціальних питань за місцем проживання та нагляд за місцем проживання.

Представник відповідача наголошував, що консультаційний нагляд надається особі на прохання такої особи за усвідомленою згодою особи чи її законного представника, з огляду на те, що ОСОБА_6 самостійно звернувся за медичною допомогою до Чуднівської ЦРЛ існують достатні підстави стверджувати, що у ОСОБА_6 були присутні всі ознаки усвідомленої згоди, а отже, і здатність усвідомлювати та керувати своїми діями та рішеннями, в тому числі проявляти власну волю.

Більш того, рекомендації лікаря щодо вирішення соціальних питань за місцем проживання є прямим доказом того, що ОСОБА_6 був соціально-адоптованим і його стан психічного здоров`я не потребував застосування «агресивних» методів лікування.

Таким чином, на думку представника відповідача, заповідач міг самостійно виступати як учасник правовідносин, набувати права та обов`язки.

З урахуванням викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

11.04.2018 року представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подано до суду клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.04.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2018 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

05.12.2019 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 494.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали із підстав наведених у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечувала із підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте у матеріалах справи міститься заява від 24.02.2020 року про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7 т. 1).

Після його смерті відкрилася спадщина.

Позивач є дружиною померлого ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 5 т. 1).

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 6 т. 1).

06 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л.І. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_6 заповів позивачу ОСОБА_4 (а.с. 34 т. 2).

Також встановлено, що 27 травня 2015 року секретарем Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області Демчик А.В. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_6 заповів відповідачу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 22 т. 2).

Зі змісту заповіту вбачається, що заповіт записаний секретарем Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області ОСОБА_7 , до підписання прочитаний уголос заповідачем, і власноручно підписаний ним у присутності секретаря Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області Демчика А.В. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , який є племінником померлого ОСОБА_6 та дядьком відповідача ОСОБА_5 , зазначив, що у день складення заповіту 27.05.2015 року, а саме до моменту складення заповіту та після його складення, спілкувався із ОСОБА_6 та останній самостійно виявив бажання щодо вчинення даного правочину.

Зазначив, що ОСОБА_6 у день складення заповіту почував себе добре, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Пояснив, що складення ОСОБА_6 заповіту на користь ОСОБА_5 було сімейним рішенням, оскільки саме ОСОБА_5 доглядала померлого ОСОБА_6 та допомагала йому.

Вказав, що про факт одруження ОСОБА_6 із ОСОБА_4 рідним та близьким не було нічого відомо та останні ніколи не бачилися та не спілкувалися із ОСОБА_4 .

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт.

Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до ч.ч 1, 2, 4 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 494 від 02.09.2019 року ОСОБА_6 на момент укладення заповіту від 27.05.2015 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинно-травматично-інтоксикаційного) з недоумством. ОСОБА_6 на момент укладання заповіту від 27.05.2015 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с. 199-208 т. 1).

Оцінивши Висновок за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Таким чином, виходячи з висновків судово-психіатричного експерта, суд вважає, що складений померлим заповіт не може породжувати правові наслідки, зазначені в ньому, а тому є недійсним.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 вересня 2019 року, №311/3823/15-ц від 14.11.2018 №61-5896св18 висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити передусім на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи вказані обставини та приведені вище, показання свідка ОСОБА_9 , не можуть прийматися судом до уваги в частині оцінки стану здоров`я померлого, тим більше його здатності до вчинення таких правочинів, оскільки дані покази суперечать обставинам, що викладені у висновку судово - психіатричного експерта № 494 від 02.09.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 року в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 року в справі № 902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як було встановлено судом, 06 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л.І. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_6 заповів позивачу ОСОБА_4 .

Тобто, у разі задоволення судом позовних вимог та визнання недійсним заповіту від 27.05.2015 року відповідно до ст. 225 ЦК України, позивач має право на спадкування після смерті ОСОБА_6 за заповітом від 06.12.2013 року.

Таким чином, позивач, як спадкоємець, має право оскарження заповіту на користь відповідача.

Отже, з огляду на викладене вище, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього та задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 640,00 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.15,16,202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1218, 1233, 1234, 1258, 1261, 1262,1266, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89,141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, задовольнити.

Визнати заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , посвідчений секретарем Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області Демчик Анатолієм Володимировичем від 27.05.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Букіна О.М.