Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 28 січня 2020 року суддею Грубіяном Є.О. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 28 січня 2020 року,

у справі №295/14732/19 за позовом Кредитної спілки "Перше Кредитне Товариство" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року Кредитна спілка "Перше Кредитне Товариство" (далі Кредитна спілка, КС "Перше Кредитне Товариство") звернулося в суд з позовом, у якому посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №ЖР-1/18/08/932 від 25 січня 2008 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 20 вересня 2019 року в сумі 127528,06 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25553,06 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 98975 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2020 року позов Кредитної спілки задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки заборгованість за кредитним договором від 25 січня 2008 року в сумі 127528,06 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Кредитної спілки, а також стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Вказав, що справа розглянута судом за правилами спрощеного позовного провадження без виклику її учасників. Проте, жоден процесуальний документ і позовна заява з доданими до неї матеріалами відповідачу не вручені, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права. На його думку, судом першої інстанції не враховано судову практику щодо нарахування та стягнення процентів після спливу строку кредитування, щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань. Зокрема, зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом 23 вересня 2019 року, тому за кредитним договором №ЖР-1/18/08/932 від 25 січня 2008 року 10 річний строк сплив 25 січня 2019 року. У зв`язку з цим, просив застосувати під час апеляційного розгляду строки позовної давності, які пропущені позивачем, враховуючи те, що відповідач в силу поважності причин своєї відсутності під час розгляду справи, був позбавлений можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції. Окрім того, вказав, що в обґрунтування підстав переривання строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом, позивач на підставі складеного розрахунку позовних вимог доводив, що саме після закінчення строку дії кредитного договору, нібито відповідач 28 вересня 2019 року добровільно сплатив на користь позивача 300 грн, які були зараховані на погашення пені за порушення виконання зобов`язання. Тому, позивач стверджував, що позовна давність починається з 28 вересня 2009 року та закінчується 28 вересня 2019 року. Однак, враховуючи те, що саме позивач вказує на переривання строку позовної давності, вважає, що саме на нього покладається процесуальний обов`язок довести наявність або відсутність виконання договірних зобов`язань відповідачем, оскільки останній заперечує сплату пені в сумі 300 грн. Тому, вважає, що таку оплату пені позивач міг здійснити самостійно, з метою штучного створення підстав для переривання позовної давності. Також, звернув увагу на те, що судом першої інстанції не досліджено графік погашення платежів та безпідставно не застосовано ч. 4 ст. 267 ЦК України. Окрім того, вважає, що судом помилково стягнуто з відповідача неустойку нараховану на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

У своїх доводах послався на постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14, та інші, а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Також просив врахувати правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2170цс16 та у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно зі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2008 року між КС "Перше Кредитне Товариство" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ЖР-1/18/08/932, за умовами якого відповідач отримав кредит на суму 3000 грн (а.с.4). Відповідно до п. 12.7 договору сторони домовилися про зміну тривалості позовної давності до 10 років. Пункт 2.1. вказаного договору передбачає, що кредит надається строком на 12 фактичних місяців від дати надання кредиту з умовою щомісячної сплати процентів за користування кредитом визначеної відповідно до п.3.1. Договору. Також Кредитною спілкою до позовної заяви надано графік платежів, який є додатком до вказаного договору (а.с.5).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого КС "Перше Кредитне Товариство" на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості за договором від 25 січня 2008 року станом 20 вересня 2019 року складає 127528,06 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25553,06 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 98975грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав зобов`язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора у межах заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при вирішенні спору суд не встановив всіх обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, як вбачається із матеріалів справи, судом проведено розгляд справи в порядку, спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв`язку із чим був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, подати відзив на позовну заяву, подати заяву про застосування позовної давності, яка у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦПК України могла бути зроблена до винесення судом рішення, тощо.

Враховуючи такі обставини та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, є підстави для вирішення апеляційним судом заяви представника відповідача про застосування позовної давності (а.с.58-64).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема графіку платежів кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами (а.с. 5). Оскільки кредит надавався строком на 12 фактичних місяців від дати надання кредиту (п. 2.1 договору), строк дії договору закінчився 25 січня 2009 року. З позовом до суду Кредитна спілка звернулась 23 вересня 2019 року (згідно штемпеля на поштовому конверті, а.с. 10).

У позовній заяві Кредитна спілка посилалась на те, що ОСОБА_1 добровільно сплатив за кредитним договором 28 вересня 2009 року платіж у сумі 300 грн, а тому перебіг позовної давності, згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, цього числа перервався і закінчувався 28 вересня 2019 року (зважаючи, що сторони погодили строки позовної давності у 10 років).

На підтвердження вказаної обставини позивач надав суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за кредитним договором після закінчення строку його дії, 28 вересня 2009 року, здійснено єдиний платіж на суму 300 грн (а.с. 6).

Разом з тим належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували, що дії по погашенню заборгованості здійснено саме боржником, позивачем суду першої інстанції не надано. Таких доказів, зокрема, виписку по рахунку, тощо не надано і суду апеляційної інстанції, проте доводами апеляційної скарги було заперечення факту здійснення платежу відповідачем та застосування спливу позовної давності. В той же час, апеляційний розгляд справи було призначено на 10 листопада 2021 року, апеляційна скарга була отримана Кредитною спілкою разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження у справі 16 вересня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 101). Крім того, за клопотанням представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи та надання відзиву на апеляційну скаргу, розгляд справи судом апеляційної інстанції був відкладений на 01 грудня 2021 року. Проте, будь-яких нових доказів на заперечення доводів відповідача та відзиву на апеляційну скаргу Кредитною спілкою суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, підстав вважати, що платіж на суму 300 грн здійснено саме ОСОБА_1 і що він таким чином вчинив дії на підтвердження визнання боргу, не має. Отже відсутні і підстави для переривання перебігу позовної давності, відповідно до положень ст.264 ЦК України.

Таким чином, з огляду на те, що відповідач не виконував щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, строк позовної давності розпочався з 25 січня 2009 року та закінчився 25 січня 2019 року. Проте, до суду позивач звернулася лише 23 вересня 2019 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої договором, про застосування якої просив відповідач.

Враховуючи такі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту, а також процентів за користування кредитом і пені, визначеної договором, за період з 25 січня 2008 року по 25 січня 2009 року (строк дії договору) у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Водночас, у стягненні процентів за користування кредитом та пені за період з 25 січня 2009 року по 23 вересня 2019 року слід відмовити за безпідставністю, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

З Кредитної спілки на користь відповідача підлягає стягненню 2881,50 грн судових витрат, понесених останнім у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не надано, а тому його клопотання про відшкодування таких витрат, яке міститься у апеляційній скарзі, залишається без задоволення.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у частині, яка переглядалась судом апеляційної інстанції, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Кредитної спілки "Перше Кредитне Товариство" на користь ОСОБА_1 2881,50 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року.