ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №2-711/08 Головуючий суддя І інстанції Божко В.В.
Провадження № 22-ц/818/6046/21 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: заява про видачу дубліката виконавчого листа
ПОСТАНОВА
24 листопада 2021 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів: - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 26 липня 2021 року, постановлену у складі головуючого судді Божко В.В., цивільній справі № 2-711/08 за заявою ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,
11 червня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про видачу дублікату виконавчого листа.
Виконавче провадження здійснювалось без жодних позитивних результатів, тому на протязі 2013-2017 років він неодноразово звертався до Державної виконавчої служби з метою з`ясування руху виконання судового рішення, однак його звернення залишитись без відповіді. У листопаді 2017 року від державного виконавця він дізнався про те, що його виконавчий лист № 2-711/08/02 від 24.11.2008 на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби м. Харкова не знаходиться, як він з`ясував пізніше у зв`язку з тим, що у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» були винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Вказав, що на його адресу не надходило жодної постанови державного виконавця та сам виконавчий лист не повертався.
У зв`язку з цим ОСОБА_3 подав до суду заяву про видачу дублікату виконавчого листа і ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 у справі № 2-711/08 йому було відмовлено у її задоволенні, за відсутності доказів втрати виконавчого листа. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 13.02.2018 у справі № 2-711/08 його апеляційну скаргу було задоволено частково, визнана наявність доказів втрати виконавчого листа органом державної виконавчої служби, однак в іншій частині рішення суду першої інстанції залишилось без змін через пропуск строку на звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.
Постановою Верховного Суду від 01.06.2020 у справі № 2-711/08 його касаційну скаргу залишено без задоволення з посиланням на те, що із заявою про видачу дублікату виконавчого листа я звернувся за межами строків пред`явлення виконавчих листів до виконання після їх повернення, заяви про поновлення процесуальних строків для пред`явлення виконавчих листів до виконання не надав, причин пропуску цього строку не зазначав.
15.04.2021 ОСОБА_1 отримав відповідь із Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові, згідно якої старший державний виконавець Київського ВДВС ХМУЮ направляв до суду заяву про видачу дублікатів виконавчих листів про стягнення сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зокрема дублікату виконавчого листа № 2-711/08/02 від 24.11.2008, однак до відділу він не надходив. При цьому відповідно до листа Голови Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 Київський ВДВС ХМУЮ з період з 10.07.2014 по 27.07.2015 не звертався до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.
Також зазначив, що виконавчий лист № 2-711/08/02 фактично повернуто не було, він був втрачений виконавчою службою, тому невірним є обчислення строків на звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа від дати ухвалення постанови державного виконавця про повернення йому виконавчого листа без фактичного надсилання такої постанови та виконавчого листа, про шо свідчить відсутність рекомендованих листів державного виконавця з повідомленням про вручення. Тому він вважає, що перебіг процесуальних строків у даному випадку не розпочався.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення яким його заяву задовольнити та видати дублікат виконавчого листа у справі №2-711/08.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції незаконна, необґрунтована, постановлена із суттєвим порушенням норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права, оскільки судом не були проаналізовані усі його аргументи та доводи заяви, внаслідок чого судом не було з`ясовано всі обставини справи, а його висновки не є мотивовані належним чином, що не відповідає правовим висновка, які були зазначені у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» щодо належного мотивування своїх рішень у контексті доводів скарги заявника, що порушило право заявника на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 55 Конституції України.
Зазначив, що обчислення строків на звернення до суду із заявою про видачу виконавчого листа від дати ухвалення постанови про повернення виконавчого листа виконавця органу державної виконавчої служби є невірним, оскільки не було фактичного повернення виконавчого листа та надсилання такої постанови, про що свідчить відсутність рекомендованих листів з повідомленням про вручення. У зв`язку з цим відсутні будь-які підстави вважати, що виконавчий документ повернуто йому та розпочав свій перебіг будь-який зі строків, встановлених законодавством.
Вказує, що суд помилково відмовив у задоволенні його заяви з посиланням на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року у справі № 2-711/08 йому було вже було відмовлено у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа, оскільки суд не звернув уваги на нововиявлені обставини, які мають істотне значення, на які суд не звернув уваги та не надав їм оцінку у своєму судовому рішенні, та які зазначені у відповіді від Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові, яку заявник отримав 15.04.2021 року та на які він посилався у доводах свої повторної заяви про видачу дублікату виконавчого листа.
Також зазначив, що дії ДВС, які виразилися у винесенні постанови у виконавчому провадженні № 12256993 про повернення виконавчого листа стягувачеві 31.07.2013 згідно п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (було відкрито 06.04.2009) та постанови від 21.06.2013 у виконавчому провадженні № 3476799 про повернення виконавчого листа стягувачеві згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (було відкрито 11.10.2012) суперечать порядку здійснення виконавчого провадження.
Вказав, що повідомлення державної виконавчої служби про те, що 27 липня 2015 року державний виконавець звертався до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів про стягнення суми з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у тому числі і дублікату виконавчого листа № 2-711/08/02 у зв`язку з його втратою органом ДВС, - згідно відповіді Київського районного суду м. Харкова не підтверджується.
Зазначає, що наявні порушення з боку державного виконавця, бездіяльність у пошуку виконавчого листа або отримання його дублікату, тому фактично йдеться про свавілля з боку ДВС та відсутність будь-якого судового захисту його права.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржувана ухвала суду не відповідає вказаним вимогам.
Залишаючи заяву без задоволення, суд першої інстанції з посиланням на норму ч. 5 ст. 82 ЦПК України виходив з того, що ОСОБА_1 вже звертався із такою заявою до суду та з цього питання є вже відповідне судове рішення ухвала Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа, яке з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції від 13.02.2018 про виключення з мотивувальної частини висновки суду щодо відсутності доказів втрати виконавчого листа № 2-711/08/02 від 24.11.2008 набрало чинності.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; пропорційність; змагальність, диспозитивність; обов`язковість судового рішення.
У статті 10 ЦПК України наступним чином визначено принцип верховенство права та законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи:
1. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
2. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
3. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
4. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо, ст. 11 ЦПК України.
Згідно принципу змагальності сторін, ст. 12 ЦПК України:
1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У статті 13 ЦПК України зазначено про диспозитивність цивільного судочинства:
1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, ст. 18 ЦПК України.
Оскаржене судове рішення вказаним принципам та основній меті цивільного судочинства не відповідає.
Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення послався не на преюдиціальні обставини, про які йдеться у згаданій нормі ч. 5 ст. 82 ЦПК України, а на правові висновки та правову оцінку попередньої заяви ОСОБА_1 , у задоволенні якого йому було відмовлено, та не звернув уваги, що згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Судом встановлено, що чинним рішенням Київського районного суду від 21.02.2008 по справі № 2-711/08/02 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 1113 (одинадцять тисяч сто тринадцять) гривень 38 копійок. У задоволенні решти позову було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 111,14 грн. (а.с. 2, 11).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа відмовлено (справа № 2711/08, н/п 6/640/331/17).
Є відомості про повернення ОСОБА_1 виконавчих листів від 31 липня 2012 року та 21 червня 2013 року, даних щодо звернення заявника до виконавчої служби з виконавчими листами, починаючи з 2013 року і дотепер відсутні.
Згідно листа Голови Київського районного суду від 08.12.2017 Київський ВДВС ЗМУЮ в період з 10.07.2014 по 27.07.2015 не звертався до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа (а.с. 13).
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 13.02.2018 зазначену ухвалу суду змінено, виключено з мотивувальної частини висновки суду щодо відсутності доказів втрати виконавчого листа № 2-711/08/02 від 24.11.2008, в іншій частині ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 залишено без змін.
При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 із заявою про видачу дублікату виконавчого листа звернувся за межами строків пред`явлення виконавчих листів до виконання після їх звернення, заяви про поновлення процесуальних строків для пред`явлення виконавчих листів до ви конання не подавав, причин пропуску цього строку не зазначав (а.с. 22).
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України встановлені судами вищевказані обставини, з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції про виключення з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції висновків суду щодо доказів втрати виконавчого листа № 2-711/08/02 від 24 листопада 2008 року не доказуються при розгляді цієї справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.
Виходячи з наведеного колегія суддів констатує, що позивачем у встановлені законом строки був пред`явлений до виконання виконавчий лист № 2-711/08/02 від 24 листопада 2008 року, виданий Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 11 113,38 грн.
Проте, Київським відділом державної виконавчої служби м. Харкова зазначене виконавче провадження постановою від 21 червня 2013 року було припинено, виконавчі документи повернуті стягувачеві, у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 13-14).
З витягу з виконавчого провадження вбачається, що старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Золотько С.Г. у відповідності до п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 24-25).
Вказаний витяг також містить позначку про те, що стягувач мав право в строк до 21 червня 2014 року повторно пред`явити вказаний виконавчий документ до виконання, однак він цього не зробив.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання ОСОБА_1 зазначеної постанови та повернутих виконавчих листів.
Наявність у матеріалах справи копії листа та подання в.о. начальника Київського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ О.М. Пересічанської щодо видачі дублікату виконавчих листів Київського районного суду міста Харкова підтверджує ті обставини, що Київський відділ державної виконавчої служби ХМУЮ визнавав факт втрати виконавчих листів, у тому числі по зазначеному виконавчому провадженні (а.с.27,28).
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає встановленим, що Київський відділ державної виконавчої служби ХМУЮ втратив виконавчий лист № 2-711/08/02 від 24 листопада 2008 року, про що стягувачу достеменно стало відомо в результаті апеляційного розгляду перегляду першої його заяви про видачу дубліката виконавчого листа, в чому йому було відмовлено.
Згідно п.п. 17.4 п. 1 Розділу XIII перехідних положень до чинного ЦПК України, який відповідно до змісту норми ст. 3 чинного ЦПК України підлягає до застосуванню у даній справі: у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Згідно ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Аналогічна норма міститься у ч. 6 ст. 12 чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
У пунктах 44-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що «стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України). Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».
Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, яка була чинної на день ухвалення державним виконавцем про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, зокрема якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону), - не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (протягом одного року після набрання рішення законної сили), які відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 цього ж Закону перериваються пред`явленням виконавчого документа для виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Аналогічні норми щодо наслідків переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та початку спливу цього строку після повернення містяться у ч. 5 ст. 12 чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до п.п. 5, 6 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII в редакції на день розгляду судом заяви ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа - виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який діяв на день відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом стягувача та ухвалення постанови про їх повернення: виконавчі документи, у даному виконавчий лист та його дублікат, можуть бути пред`явленні до примусового виконання протягом трьох років, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили, з урахуванням його переривання у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 року № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як верховенство права, обов`язковості виконання рішень.
Відповідно до наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» у його обох редакціях, строк пред`явлення виконавчого документа виконавчого листа почав спливати з наступного дня після набрання чинності рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2008 року у справі № 2-711/08/02, який був перерваний вчасним зверненням виконавчого листа до примусового виконання. В результаті повернення виконавчого листа з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV та його подальшої втрати не з вини стягувача, рішення суду також не з його вини залишилось не виконаним і тому з урахуванням п.п. 5, 6 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 року № 1404-VIII строк звернення стягнення виконавчого листа до виконання складає три роки, який має вираховуватися з дня повернення виконавчого листа стягувачу.
Колегія суддів констатує, що за відсутності фактичного повернення виконавчого листа та надсилання такої постанови, про що свідчить відсутність рекомендованих листів з повідомленням про вручення, та відсутності інших доказів того, що виконавчий документ було повернуто стягувачу, - не можна вважати, що після звернення виконавчого листа до примусового виконання та переривання строку на його звернення до виконання цей строк розпочав свій новий перебіг відповідно до наведених норм Закону України «Про виконавче провадження». За відсутності належного повернення ОСОБА_1 виконавчого документу немає підстав вважати, що на день його звернення зі скаргою перший раз у 2017 році розпочав свій перебіг будь-який зі строків пред`явлення виконавчого документу, наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.
При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.
При цьому, сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.
У даному випадку виконавчий лист стягувачу не був повернутий у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, тому з огляду на його втрату не з вини стягувача, що було з`ясовано постановою Апеляційного суду Харківської області від 13.02.2018, оскільки стягувач в такій ситуації вважав, що строк на звернення дубліката до виконання не почав спливати, суд першої інстанції виходячи із зазначеної у ст. 2 ЦПК України мети цивільного судочинства забезпечити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав чи інторере6сів фізичних осіб, у передбаченому ч. 5 ст. 12 ЦПК України порядку та відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України мав керувати ходом судового процесу, роз`яснити у даному випадку процесуальні права та обов`язки стягувача заявити клопотання про поновлення трирічного процесуального строку, який у даному випадку почав спливати з наступного дня після ухвалення судом апеляційної інстанції згаданої постанови, 14.02.2018 та сплив на день звернення до суду із цією повторною заявою про видачу дубліката виконавчого листа у червні 2021 року.
Тому, виходячи із наведених норм цивільного процесуального права, основної мети цивільного судочинства, згідно принципу верховенства права колегія суддів вважає за необхідне усунити цей недолік суду першої інстанції у визначених у ст. 367 ЦПК України межах апеляційного провадження та розглянути питання наявності визначених у ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, ч. 1 ст. 433 ЦПК України поважних причин для поновлення процесуального строку, про які зазначив ОСОБА_1 у заяві про видачу дублікату виконавчого листа, що відповідає принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України.
Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Виконання рішення є фактично завершальною стадією судового провадження і саме у процесі виконання рішення реалізовується основне завдання діяльності судової системи - фактичний захист порушеного права особи.
Проте, ухвалене на користь стягувача остаточне рішення суду фактично не виконано, а стягнути суму заборгованості в примусовому порядку стягувач позбавлений можливості з причини втрати виконавчого лита та пропущення строку для пред`явлення його до виконання.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
В ситуації коли виконавчий лист був втрачений не з вини стягувача ОСОБА_1 , який не втрачав інтересу до виконання ухваленого на його користь рішення суду, неодноразово звертався до територіального органу ДВС та до судів трьох інстанцій з метою виконання ухваленого на його користь рішення суду, обов`язок доведення поважних причин пропуску строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який не почав спливати, - накладає на ОСОБА_1 непропорційний процесуальний тягар, який не відповідає основній меті цивільного судочинства, та принципу верховенства права з огляду на недотримання таких його елементів, як гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на суд, одним із аспектів якого є виконання остаточного рішення суду впродовж розумного строку, що залишається не забезпеченим у разі не розгляду питання щодо наявності поважних причин спливу процесуального строку на звернення виконавчого листа до виконання. Принцип змагальності, ст. 12 ЦПК України, у даному випадку не порушується, оскільки суд апеляційної інстанції за змістом норми ст. 2 ЦПК України у поєднанні з ч. 5 ст. 12 ЦПК України керується завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, та має діяти активно та пропорційно для виконання завдання (основної мети) цивільного судочинства та відповідно до принципу верховенства права.
Колегія суддів враховує, що стягувач тривалий час активно захищав своє право на виконання рішення суду як у досудовому так судовому порядку у трьох судових інстанціях, дізнався про постанову державного виконавця про повернення йому виконавчого листа лише 13.02.2018 року в результаті апеляційного розгляду аналогічної його заяви про видачу дубліката виконавчого листа, після чого у касаційному порядку намагався довести свою правову позицію. Наведені обставини свідчать про те, що стягувач, який не зі своєї вини виконавчий лист після його повернення не отримав, до повторного звернення до суду у червні 2021 року не втрачав інтересу до виконання остаточного рішення суду про стягнення матеріальної шкоди.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене судового рішення повністю ухвалює нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 повністю.
Керуючись ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року скасувати.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В. Котелевець.

О.М.Хорошевський.