Номер провадження 2/754/103/21
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Панченко О.М.

при секретарі: Тимошенко К.Г.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив усунути йому як власнику перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї відповідачів, інших осіб що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільнення квартири від їхніх речей та майна - із одночасним вселенням до квартири позивача. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, в порушення прав позивача відповідачі продовжують там проживати, користуватися квартирою, використовувати житло як місце зберігання свого майна.

Ухвалою суду від 14.12.2016 року залишено позовну заяву без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 06.01.2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 02.02.2017 року заяву позивача про витребування доказів у справі залишено без руху.

Ухвалою суду від 20.03.2017 року визнано обов`язковою явку до суду позивача у справі.

Ухвалою суду від 30.03.2017 року частково задоволено клопотання представника відповідача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

31.05.2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив суд вселити його спірної квартири. Одночасно з такою заявою, позивач надіслав заяву про повернення йому надмірно сплаченого судового збору.

Ухвалою суду 10.08.2017 року позовну заяву залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача.

Ухвалою апеляційного суду від 27.09.2017 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 10.08.2017 року, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 21.03.2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням суду в іншій справі.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 22.06.2018 року апеляційну скаргу позивача на ухвалу суду першої інстанції від 21.03.2018 року залишено без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд справи.

Ухвалою суду від 24.09.2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням суду в іншій справі.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд справи

Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява з проханням проводити розгляд справи без його участі.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в судові засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подавши до суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яка надано позивачем, позивач є власником спірної квартири.

Частина 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту перешкод у реалізації ним свого права на проживання в своїй квартирі та не довів зазначений факт.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, яка йому належить на праві власності.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Головуючий: О.М. Панченко