ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7938/21 Справа № 204/8207/19 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Красвітної Т.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2021 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Банк кредит Дніпро», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Самарський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про визнання рішення державного реєстратора чинним та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просив скасувати запис № 33611179 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), який був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову вказав, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-501/2008 за ОСОБА_4 визнано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому щодо цього нерухомого майна в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська розглядалася справа № 419/9143/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування від 03.02.2009 фіктивним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року, за результатами розгляду якого, були прийняті наступні рішення. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року договір дарування від 03.02.2009 року визнано фіктивним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року визнано недійсним та за ОСОБА_1 визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2013 року вищевказане рішення суду залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2014 року рішення суду від 01.10.2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування фіктивним змінено, викладено резолютивну частину рішення наступним чином: "Визнати договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці площею 1140 кв.м., укладений 03.02.2009 року - недійсним. В задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на спірне домоволодіння відмовлено. Решта вимог залишено без змін. Рішення набрало законної сили 28.05.2014 року. Згідно листа від 06.11.2019 №15684 КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації Дніпровської міської ради повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2011 року. Також в інвентаризаційній справі містяться відомості, що гр. ОСОБА_2 10.08.2012 року Третьою Дніпропетровською міською нотаріальною конторою за реєстровим №4-1618 видано дублікат вищезазначеного свідоцтва, однак реєстрація права власності КП ДМБТІ ДМР на підставі зазначеного дублікату не проводилась. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.10.2019 року, є запис про реєстрацію права власності 33611179, згідно якого на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 10.08.2012 року, реєстровий № 4-1618, за ОСОБА_2 10.10.2019 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки судом визнано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року недійсним, то й дублікат Свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року є не належним правовстановлюючим документом та таким, що не породжує будь-яких правових наслідків для виникнення у відповідача права власності на спірне домоволодіння та реєстрації цього права.

У свою чергу, ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила визнати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, реєстраційний номер нерухомого об`єкта нерухомого майна 101 та запис про державну реєстрацію права власності номер 33611179, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Зубко Валерієм Юрійовичем чинними та такими, що відповідають Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В обґрунтування даного позову вказала, що 03.02.2009 року між ОСОБА_1 та їх батьком ОСОБА_5 було укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 . За життя її батько ОСОБА_5 склав заповіт на її ім`я. Після смерті її батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина, яку вона прийняла. 06.10.2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_2 , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори. Позивач починаючи з травня 2014 року та по теперішній час не проводив будь-які дії, щодо реєстрації спірного домоволодіння на своє ім`я та на мою думку і не міг юридично зареєструвати на своє ім`я спірне домоволодіння маючи вищезазначене рішення ВССУ від 28.05.2014 року. Більш того, позивач по первісному позову не надав до суду будь-яких доказів про звернення до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та будь-яких відповідей про відмову йому в реєстрації спірного домоволодіння. Щодо стверджень первісного позивача в його позовній заяві, що начебто йому 06.11.2019 року стало відомо про те, що 10.10.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є запис про реєстрацію на її ім`я на домоволодіння АДРЕСА_2 та йому це нібито заважає реалізувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року по справі № 419/9143/12 та зазначає, що починаючи з 06.10.2011 року ОСОБА_2 , як була власником домоволодіння АДРЕСА_1 так і по теперішній час їм і залишаюсь, будь яких змін за 9 років не відбулось. Цілком не зрозуміло, яким чином ОСОБА_2 заважає позивачу зареєструвати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , якщо він вважає себе законним власником вказаного домоволодіння та має всі документи (рішення судів та інше) та підстави для реєстрації нерухомого майна на своє ім`я. Державним реєстратором у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року було здійснено реєстрацію права власності домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Підстави для відмови у проведенні державної реєстрації прав, передбачені ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були відсутні, а тому я вважаю, що рішення про держреєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року є чиним, законим та обґрунтованим та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому і відсутні й підстави для скасування запису про право власності ОСОБА_2 . Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 не додано до позовної заяви жодного з документів, передбаченого діючим законодавством, який би підтверджував право власності на нерухоме майно, а відтак не доведено наявності порушеного права в результаті вчинення реєстраційних дій та права звернення до суду із зазначеним позовом. Також зазначає, що первісним позивачем не зазначено позовних вимог до ОСОБА_2 , а заявлені позовні вимоги стосуються лише третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Банк кредит Дніпро», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Самарський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про визнання рішення державного реєстратора чинним та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його первісного позову та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а в решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції лише в частині первісного позову ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування фіктивним задоволено та, серед іншого, визнано договір дарування домоволодіння АДРЕСА_2 , укладений 03 лютого 2009 року фіктивним; визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 та визнано не дійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011 року на домоволодіння АДРЕСА_2 , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року залишено без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування фіктивним змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином: «Визнати договір дарування домоволодіння АДРЕСА_2 , укладений 03 лютого 2009 року - недійсним». Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , скасувати та в цій частині ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року залишити без змін.

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011 року на домоволодіння АДРЕСА_2 , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. визнано недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 06.11.2019 року № 15684 вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1 в цілому за гр. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2011 року виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр. № 5-2248, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 16535814. В інвентаризаційній справі містяться відомості, що гр. ОСОБА_2 10.08.2012 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-1618 видано дублікат вищезазначеного свідоцтва, однак реєстрація права власності КП «ДМБТІ» ДМР» на підставі зазначеного дублікату не проводилась (Т-1, а.с. 6).

06.10.2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. ОСОБА_2 було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадщину: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т-2, а.с. 40).

10 жовтня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (Т-2, а.с. 41).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 07.10.2019 року здійснено запис про право власності № 33611179 державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерієм Юрійовичем на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 4-1618, виданий 10.08.2012 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Таким чином, право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 4-1618, виданий 10.08.2012 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, який було визнано недійсним за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом обрав неналежний спосіб захисту порушених прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, дійсно ОСОБА_1 просив саме скасувати запис № 33611179 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), який був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Між тим, під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що запис щодо реєстрації за відповідачем за первісним позовом права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документа, який скасовано, прямо порушує його права, проте ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та задоволення його позову.

ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з іншим позовом, вірно виклавши свої позовні вимоги у відповідності до вищевикладених вимог закону та обравши належний спосіб захисту.

Так, ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення його позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

Т.П. Красвітна

О.В. Лаченкова