Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/578/21
Номер проведження 2/508/289/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року Миколаївський районний суд

Одеської області

В складі головуючого судді Горобця В.Л.

Секретаря Товт Т.В.

Розглянувши у судовому засіданні смт. Миколаївка цивільну справу у підготовчому загальному провадженні за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма імені Степана Олійника», Березівський відділ державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна.

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2009 року позивач придбав у відповідача, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма імені Степана Олійника ( Код ) нежитлові будівлі позначені на плані: склад-літ. «А», маслоцех - літ. «Б», б1,б2, склад маслоцеха літ. «В», млин літ. «Г» г1г2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Так як відповідач не приходив до нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу позивач вимушений був звернутися до суду.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 16 грудня 2011 року по справі № 2-257/2011 за його позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма імені Степана Олійника про визнання права власності на нежитлові будівлі було визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель позначених на плані: склад - літ. «А», маслоцех - літ. «Б», б1,б2, склад маслоцеха літ. «В», млин літ. «Г» г1г2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між позивачем та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю « Агрофірма імені Степана Олійника» 12 жовтня 2009 року і визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі позначені на плані: склад-літ. «А», маслоцех - літ. «Б», 61,62, склад маслоцеха літ. «В», млин літ. «Г» г1 г2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення суду набрало чинності 27 грудня 2011 року. В силу різних обставин ОСОБА_1 , не зміг провести реєстрацію права влансоті на нежитлові будівлі, хоча утримував їх, ремонтував, забезпечував охорону та ін.

Зараз коли він, через довірену особу, звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власносіт на зазначені нежитлові приміщення, то йому стало відомо про накладений арешт на приміщення та було відмовлено в державній реєстрації права власності.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 накладено обтяження (арешт) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Відділу державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області від 19.04.2008 року серія та номер:27376553/445/1.

Відділ державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області було реорганізовано в Березівський відділ державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Рішенням №31 від 15.01.2016 року Левадівської сільської ради Миколаївського району Одеської області «Про перейменування вулиць в с. Левадівка» перейменовано вулиця Леніна - на вулиця Центральна. Рішенням №53 від 21.05.2021 року Андрієво-Іванівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, яка є правонаступником Левадівської сільської райди Миколаївського району Одеської області «Про присвоєння поштової адреси нежитловій будівлі-млину» поштової адреси АДРЕСА_1 .

Рішенням № 59 від 21.05.2021 року Андрієво-Іванівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, яка є правонаступником Левадівської сільської ради Миколаївського району Одеської області «Про присвоєння поштової адреси нежитловій будівлі-склад, маслоцех, склад маслоцеху» поштової адреси АДРЕСА_1 .

Від позивача ОСОБА_1 , до суду надійшла заява в якій він просить справу розглянути в його відсутність, на своїх позовних вимогах наполягає.

Представник відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма імені Степана Олійника» в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій позов визнає, не заперечує проти його задоволення, просить справу розглянути в його відсутність.

Представник відповідача старший державний виконавець Березівського відділу державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рудяк М.В., в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву, в якій позов визнає, не заперечує проти його задоволення, просить справу розглянути в її відсутність.

Згідно ст. 200 ч. 3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки відповідач позов визнав та подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, суд приходить до висновку про ухвалення рішення по справі в підготовчому судовому засіданні.

Згідно ст. 247 ч. 2 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, які беруть участь у справі, фіксуваня судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки дані обставини підтверджуються матеріалами справи, копією паспорта ОСОБА_1 ( а.с. 6 - 7 ), копією Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень ( а.с. 8 - 9 ), копією інформації з Державного реєстру речових прав ( а.с. 10 - 12 ), копією Свідоцтва про право власності ( а.с. 13 - 14 ), копіями Технічних паспортів ( а.с. 15 26 ), копією договору купівлі продажу ( а.с. 27 ), копією Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 16.12.2011 року № 2-572/2011 ( а.с. 28 ), копіями Рішень виданих сільськими радами ( а.с. 29 31 ).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлених вимог про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами).

Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Крім того, ч.5 ст.59 названого Закону також передбачається, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

На теперішній час арешт нежитлових будівель обмежує мої права позивача, як власника вказаного майна, а тому таке право підлягає захисту шляхом звільнення майна з-під арешту (скасування запису про обтяження), що відповідає вимогам ч.2 ст. 16 ЦК України.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники

Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та позовного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Пунктом 1 ч. 1 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( далі державна реєстрація прав ) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 12, 81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма імені Степана Олійника», Березівський відділ державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна - задовольнити.

Зняти арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з нежитлових будівель позначених на плані: склад - літ. «А», маслоцех - літ. «Б», б1,б2, склад маслоцеха літ. «В», млин літ. «Г» г1г2», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 27376553/445/1 видану 19.04.2013 року Відділом державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення, а стороною, що не була присутньою в судовому засіданні, з дня отримання копії рішення до Одеського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Одеської області, відповідно до п. п. 15.5) п. п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, який передбачає, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: В.Л. Горобець