ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/6042/17

провадження № 22-ц/4809/1619/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Дьомич Л.М., Єгорової С.М.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»- Бистров С.А

представник ОСОБА_1 - Шолух С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.08.2021 суддя Іванова Н.Ю., по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 22.04.2011 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 17.09.2017 має заборгованість у розмірі 114147,05 грн., яка складається: 7261,37 грн. заборгованість за кредитом, 97124,84 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3849,08 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 5411,76 грн. штраф (процентна складова), яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску картки та отримав перевипущені картки з продовженим строком дії до останнього дня, 08/17. Банківською випискою підтверджується, що відповідач використовував кредитні кошти. Крім того, за договором перебіг позовної давності, щодо місячних платежів, починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня дії картки, тобто до 08/2017. Початок 3-річного строку загальної позовної давності відліковується з 01.09.2017 та мав би сплинути 01.09.2020. Строк позовної давності Банком не пропущено, оскільки останній звернувся в суд з позовом 24.09.2017.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.09.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.09.2021 справу призначено до розгляду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що між сторонами було укладено кредитний договір б/н на підставі заяви від 22 квітня 2011 року, за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, про що свідчить підписана відповідачем заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 17 вересня 2017 року становить 114147,05 грн., з яких: 7261,37 грн. заборгованість за тілом кредиту, 97124,84 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3849, 08 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 5411,76 грн. штраф (процентна складова).

З розрахунку заборгованості, вбачається, що позичальником здійснювались операції з погашення кредиту. Останній раз відповідачем було сплачено кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту у січні 2014 року.

Позовна заява до суду від банку надійшла 27 вересня 2017 року.

Заперечуючи проти позову представник відповідача просила суд застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви № б/н від 22.04.2011 (а.с. 6), довідку відповідно до якої між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н за яким було надані наступні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 04.05.2011 року по 05.2015 року, № НОМЕР_2 дата відкриття 03.04.2012 року по 08.2015 року, та картка № НОМЕР_3 ( а. 114) виписку по договору № б/н станом на 05.02.2021 року.( а.107)., розрахунок заборгованості за договором № б/н від 22.04.2011 року станом на 17.09.2017 року .

Суд перевірив зазначені докази.

Відповідно до довідки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н за яким було надані наступні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 04.05.2011 року по 05.2015 року, № НОМЕР_2 дата відкриття 03.04.2012 року по 08.2015 року, та картка № НОМЕР_3

Зазначена довідка відповідно до норм діючого законодавства належним чином не завірена.

Тому суд апеляційної інстанції не визнає зазначений доказ як належний та допустимий.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувалась кредитною карткою № НОМЕР_1 , відповідно до виписки по договору № б/н станом на 05.02.2021 року з 16.05.2011 року по 30.11.2013 року.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач по справі отримувала кредитну картку травні 2011 року з терміном дії до травня 2015 року, відповідно доводи позивача, що картка видана на період до травня 2015 року є необґрунтованими.

Посилання позивача, що в подальшому відповідач по даному договору отримала наступні картки з терміном дії до 2017 року не знайшли свого підтвердження у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів.

В матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що відповідно до договору від 22.04.2011 року відповідач отримала картку у квітні 2012 та листопаді 2013 року саме за зазначеним договором від 22.04.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 17.09.2017 має заборгованість перед банком . Відповідач не спростував зазначений розрахунок.

Представник відповідача просила суд застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

З банківської виписки вбачається, що позичальником здійснювались операції з погашення кредиту. Останній раз відповідачем було сплачено кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту у січні 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувалась кредитною карткою № НОМЕР_1 дата відкриття 04.05.2011 року до 30.11.2013 року.

Докази того, що відповідач по справі користувалась кредитними картками після 30.11.2013 року саме на підставі договору від 22.04.2011 року в матеріалах справи відсутні.

Встановлені обставини свідчать, що право на звернення у суд з позовом у позивача виникло в грудні 2013 року, оскільки докази про користування карткою № НОМЕР_1 після листопада 2013 року в матеріалах справи відсутні, в той час як позовна заява до суду від банку надійшла 27 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.08.2021 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: