Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 753/1534/18

провадження № 61-18926св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельнікова Ірина Геннадіївна, на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Іванової І. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - КП «Київпастранс») виконавчого органу Київської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1974 року він перебуває з відповідачем у трудових відносинах.

Наказом генерального директора КП «Київпастранс» від 26 січня 2005 року № 7-к ОСОБА_1 призначено директором тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 з 26 січня 2005 року.

Позивач зазначав, що наказом генерального директора КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради від 15 січня 2018 року № 27-к його звільнено з посади директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 за появу на роботі в нетверезому стані на підставі пункту 7 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вказував, що звільнення з роботи є незаконним, оскільки факт перебування його в нетверезому стані є надуманим та не підтверджується належними доказами, у стані алкогольного сп?яніння він не перебував.

Крім того, звільнення відбулося у період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням норм трудового законодавства.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просив поновити його на роботі на посаді директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16 січня 2018 року по день поновлення на роботі, виходячи із розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 586,11 грн за один день, та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямДарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним і скасовано наказ КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради від 15 січня 2018 року № 27-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 з 16 січня 2018 року.

Стягнуто з КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради на користь ОСОБА_1 207 776, 07 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 січня 2018 року по 30 травня 2019 року та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць - січень 2018 року в розмірі 7 033,32 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що трудовий договір розірвано з позивачем з порушенням норм трудового законодавства, а докази, надані відповідачем про перебування позивача на робочому місці в стані алкогольного сп?яніння, не відповідають правилам належності та допустимості.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у липні 2019 року КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради звернулось до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради задоволено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідачем доведено перебування ОСОБА_1 на роботі 10 січня 2018 року в стані алкогольного сп?яніння, звільнення його з роботи відповідає положенням пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України.

При цьому, позивачем не спростовано факт появи на роботі в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, ні на час звільнення, ні на час ознайомлення з наказом про звільнення позивач не перебував на лікуванні, тому висновок суду першої інстанції, що звільнення відбулося у період тимчасової непрацездатності не ґрунтується на нормах трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельнікова І. Г., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив всі обставини справи, та надавши оцінку доказам відповідача не спростував доводи позивача, щодо його незаконного звільнення.

Суд невірно надав оцінку доказам щодо встановлення факту появи позивача на роботі в нетверезому стані.

Крім того, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано листок непрацездатності.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу КП «Київпастранс» виконавчого органу Київської міської ради зазначило, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

У лютому 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв`язку з обранням судді Штелик С. П. до Великої Палати Верховного Суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями у справі № 753/1534/18 (провадження № 61-18926св19) визначено суддю-доповідача Фаловську І. М.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 грудня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 1974 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом генерального директора КП «Київпастранс» від 26 січня 2005 року № 7-к ОСОБА_1 призначено директором тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 з 26 січня 2005 року.

10 січня 2018 року заступником директора з експлуатації транспорту ОСОБА_8, заступником директора з загальних питань ОСОБА_9, головним економістом ОСОБА_2 , фельдшером передрейсового огляду водіїв ОСОБА_3 та начальником відділу експлуатації транспорту ОСОБА_10 складено акт про те, що 10 січня 2018 року об 15 год. 30 хв. директортролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 ОСОБА_1 перебував на роботі в нетверезому стані, від проведення освідчення на предмет алкогольного сп?яніння відмовився (а. с. 37, 38).

11 січня 2018 року заступником директора тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 з загальних питань ОСОБА_9 написано доповідну на ім?я генерального директора КП «Київпастранс» про перебування ОСОБА_1 на роботі 10 січня 2018 року об 15 год. 30 хв. в нетверезому стані (а. с. 37).

11 та 12 січня 2018 року виконуючим обов?язки директора з транспорту ОСОБА_4 , тимчасово виконуючим обов?язки начальника відділу правового забезпечення ОСОБА_5 , заступником начальника відділу правового забезпечення ОСОБА_6 складено два акта про відмову ОСОБА_1 у наданні пояснень з приводу перебування його 10 січня 2018 року на робочому місці в нетверезому стані (а. с. 40, 41).

Наказом генерального директора КП «Київпастранс» від15 січня 2018 року № 7-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 з 15 січня 2018 року за появу на роботі в нетверезому стані відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з листком непрацездатності від 25 січня 2018 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 15 по 25 січня 2018 року (а. с. 22).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельнікова І. Г., підлягає задоволенню частково.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилався на те, що його звільнено з порушенням трудового законодавства, оскільки він 10 січня 2018 року знаходився на робочому місці, але алкоголю чи психотропних речовин не вживав.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підставою звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії КП «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 стало перебування його на роботі в нетверезому стані.

Дослідивши наявні у справі докази та показання свідків, а також урахувавши, що ОСОБА_1 відмовився від проходження освідчення на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307, який йому було запропоновано пройти на підприємстві, самостійно відповідний медичний огляд не пройшов, будь-яких пояснень з приводу вказаного факту керівництву підприємства не надав, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем доведено перебування позивача на робочому місці в нетверезому стані, тому звільнення його на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідно до норм трудового законодавства.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач в установленому законодавством порядку зафіксував факт перебування позивача в нетверезому стані на робочому місці та відмову його від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Натомість позивачем не надано жодних доказів на спростування факту появи його на роботі в стані алкогольного сп`яніння.

Посилання ОСОБА_1 на те, що доповідна записка заступника директоратролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 ОСОБА_9 від 11 січня 2018 року та акти від 11 і 12 січня 2018 року про відмову ОСОБА_1 надати пояснення з приводу перебування його на робочому місці 10 січня 2018 року в стані алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи спростовані матеріалами справи та висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 , що фельдшер передрейсового огляду водіїв тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 ОСОБА_3 не мала повноважень проводити обстеження його на предмет алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Алкофор-307, оскільки він не є водієм, також не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що вона працює фельдшером на підприємстві, проводить обстеження, отже не виключається можливість проведення нею освідчення інших працівників у разі виявлення у них ознак алкогольного сп`яніння.

Крім того, нетверезий стан працівника може бути підтверджено як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати оцінку, що було зроблено в повному об`ємі апеляційним судом.

Інші доводи касаційної скарги наведений висновок суду не спростовують, за своєю суттю зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Щодо звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних вимог трудового законодавства не звернув уваги на те, що позивача звільнено на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України, та встановив факт законності такого звільнення, з чим погоджується і Верховний Суд, однак дійшов хибного висновку про те, що позивач не перебував на лікуванні під час звільнення його з роботи.

В матеріалах справи міститься листок непрацездатності від 25 січня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 15 по 25 січня 2018 року, а звільнено його з роботи з 15 січня 2018 року.

Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності, зважаючи на те, що в листку непрацездатності від 25 січня 2018 року позивачу зазначено стати до роботи 26 січня 2018 року, цей день є робочим, то датою припинення трудових правовідносин є 26 січня 2018 року.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс19).

Щодо стягнення середнього заробітку

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення іншою особою вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

При цьому, причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП України, що є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як то порушення умов трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення.

Законодавство про працю не містить визначення ані вимушеного прогулу, ані оплати за весь час вимушеного прогулу, проте ці терміни неодноразово вживаються у КЗпП України.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.

Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, а саме правомірне звільнення позивача на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання та додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права у частині звільнення позивача під час його тимчасової непрацездатності суд касаційної інстанції змінює постанову апеляційного суду шляхом доповнення її резолютивної частини реченням про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з 15 січня 2018 року на 26 січня 2018 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції не змінює по суті постанову суду апеляційної інстанції, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мельнікова Ірина Геннадіївна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року змінити, доповнивши її резолютивну частину реченням такого змісту:

«Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії Комунального підприємства «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України з 15 січня 2018 року на 26 січня 2018 року».

В решті постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук