Єдиний унікальний номер судової справи 482/768/19
Номер провадження 22-ц/812/268/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

08 лютого 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 листопада 2020 року, під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщені цього ж суду о 16 год. 30 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 січня 2019 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов`язався повернути кошти 30 березня 2019 року.

Між тим, станом на день подання позовної заяви відповідач кошти не повернув та від виконання своїх зобов`язань ухиляється.

На час звернення до суду 10 000 доларів США по курсу НБУ складає 268 400 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 268 400 грн. та судові витрати у справі.

Ухвало судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2020 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав. Стверджував, що кошти у позивача в борг не брав, а розписку написав під примусом ОСОБА_1 , який погрожував йому та його сім`ї. В подальшому, 13 лютого 2019 року позивач шляхом погроз змусив його переоформити транспортний засіб на себе. У зв`язку із зазначеними діями позивача, відповідач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції, та 16 березня 2019 року СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області зареєстровано кримінальне провадження №0001031 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволені позову. Зазначала, що відповідач не мав наміру та фактично не отримував у позивача в борг гроші в розмірі 10 000 доларів США, а розписку написано під примусом та погрозами фізичної розправи над відповідачем та його родиною. Вказані погрози мали тривалий характер та на першому етапі закінчились переоформленням на ім`я позивача належного відповідачу транспортного засобу Nissan Maxima, 1998 року випуску.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повністю виконав зобов`язання за договорами позики від 22 січня 2019 року шляхом передачі належного йому автомобіля у власність позивача в рахунок погашення боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні задовольнити частково на суму 170 440 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції фактично правильно встановлено правовідносини, які виникли між сторонами, але помилково зазначено, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог те, що позивачем не доведено вартість переданого в рахунок боргу автомобіля. Враховуючи, що така вартість автомобіля складає 97 960 грн., позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню 170 440 грн. в рахунок повернення коштів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити мотивувальну частину рішення, не змінюючи резолютивну частину рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було фактично безпідставно визнано виконаним договір позики та судове рішення ухвалено без врахування практики Верховного Суду та його висновків, які викладені в постановах від 25 червня 2020 року у справі №319/559/18, від 27 травня 2020 року у справі №583/97/19, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, в яких заначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Оскільки відповідач не брав коштів у позивача, а зміст наданої останнім розписки не містить ані строку повернення, ані порядку повернення зазначених у розписці коштів, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач, як доказ існуючих правовідносин та наявності неналежного виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх боргових зобов`язань, надав розписку від 22 січня 2019 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 , проживаючий в квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язується віддати 10 000 (десять тисяч) доларів ОСОБА_1 до 2019 року (а.с.154).

Відповідач позов не визнав посилаючись на те, що ніколи не брав ніяких коштів у ОСОБА_1 .

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

Згідно розписки від 22 січня 2019 року, ОСОБА_3 зобов`язався віддати суму 10 000 доларів США до 2019 року ОСОБА_1 . При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань віддати грошову суму, як і факт переоформлення машини на позивача, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено саме договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.

Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Відповідно до ч.1,3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групу доказів).

Враховуючи недоведеність позивачем факту передачі відповідачу грошових коштів, саме з цих підстав суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог.

За такого, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити повністю, оскаржуване судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, то відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 4 026 грн. судового збору, сплаченого в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 10 лютого 2021 року