Провадження №2/428/82/2021
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

05 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Голуб Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що він народився і до листопада 2014 року мешкав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, прояви насильства та порушення прав людини на окупованій території призвели до втрати ним житла і майна, неможливості проживати в м. Брянка Луганської області. Зазначені обставини стали причиною його вимушеного переселення в листопаді 2014 року до м. Сєвєродонецьк Луганської області, де зараз він фактично проживає. Місто Брянка Луганської області знаходиться на тимчасово окупованій території України та входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №428/12276/16-ц встановлено, що факт його вимушеного переселення у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області, яке сталось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області йому завдано моральну та майнову шкоду. До початку збройної агресії він проживав на території м. Брянка, де мав налагоджений побут та вів повноцінне життя. Весною 2014 року м. Брянка Луганської області було захоплене проросійськими найманцями, в результаті чого стан безпеки в місті погіршився, була введена комендантська година, споруджені блок-пости із суворим пропускним режимом, були захоплені адміністративні будівлі, в тому числі міліції, працівником якої він був. У містах Луганську, Алчевську, Стаханові постійно було чутно обстріли. Він не мав наміру переходити на сторону бойовиків, а тому був змушений залишити своє житло та переїхати до м. Сєвєродонецьк, щоб не турбуватись про свою безпеку. Повернутись до м. Брянка він не може, хоча там залишилось житло, яке він в 2013 році відремонтував. Його сестрі вдалось вивезти з квартири належне йому майно. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду він оцінює в розмірі 955687,60 грн., що є еквівалентом 35000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позовної заяви.

Збройною агресією Російської Федерації йому завдано майнову шкоду, оскільки він позбавлений можливості користуватись належним йому майном та використовувати це майно для задоволення власних потреб шляхом передачі належної йому квартири в оренду іншим особам. Йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди за період з листопада 2014 року по вересень 2019 року, тобто за 58 місяців, що становить 135314 грн., що є еквівалентом 4955,58 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позовної заяви, виходячи з середньомісячної вартості оренди двокімнатної квартири в розмірі 2333 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування моральної шкоди 955687,60 грн., що є еквівалентом 35000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позовної заяви, та на відшкодування матеріальної шкоди 135314 грн., що є еквівалентом 4955,58 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позовної заяви.

В судове засідання позивач та представник відповідача не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Позивач ОСОБА_1 до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

В провадженні Сєвєродонецького міського суду Луганської області знаходиться цивільна справа №428/11673/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України.

Суд неодноразово надсилав Посольству Російської Федерації в Україні (як безпосередньо до Посольства, так і через Міністерство закордонних справ України) листи, в тому числі в перекладі на російську мову, з приводу з`ясування наявності або відсутності згоди Російської Федерації на розгляд даного спору в судах України.

Жодної відповіді від компетентних органів або уповноважених посадових осіб Російської Федерації до суду не надійшло.

27.04.2020 року судом постановлено ухвалу про направлення компетентному органу Російської Федерації судового доручення про надання правової допомоги, а саме вручення відповідачу Російській Федерації в особі Уряду Російської Федерації копії позовної заяви ОСОБА_1 і доданих до неї документів, та повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Станом на день розгляду справи, у вказаному судовому засіданні, до Сєвєродонецького міського суду Луганської області не надійшла відповідь компетентного органу Російської Федерації на судове доручення про надання правової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Згідно з ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

В постановах Верховного Суду від 13.05.2020 року у цивільній справі №711/17/19 та від 03.06.2020 року у цивільній справі №357/13182/18 вказано, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі слід надіслати відповідачу позовну заяву із додатками і з`ясувати, чи наявна згода іноземної держави, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України.

З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Таким чином, суд зазначає, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України.

Посилання у позовній заяві на те, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині застосування або незастосування до Російської Федерації.

За таких обставин суд вважає, що вказана цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку з чим провадження у вказаній цивільній справі підлягає закриттю.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити, що застосування судового імунітету не означає відмови у доступі до правосуддя. Держава може бути учасником справи у своїх національних судах. В судах іншої держави держава може бути учасником справи тільки з її явно вираженої згоди.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 258, 260, 261, 353, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИв:

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України.

Роз`яснити позивачу, що іноземна держава може бути відповідачем у своєму національному суді, а в національному суді іншої держав іноземна держава може бути відповідачем лише з її явно вираженої згоди.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання суддею.

Суддя Ж. І. Кордюкова