Справа № 127/6145/21
Провадження № 22-ц/801/2348/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуСправа № 127/6145/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Никитюком Олександром Івановичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Луценко Л.В., в залі суду,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно за вимогою іншого співвласника та визнання права власності на частку квартири.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачу на праві приватної власності належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5569.

Відповідач ОСОБА_2 є власником іншої Ѕ частки квартири на підставі договору міни від 03 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1718.

Позивачем зазначено, що після набуття ним права власності на частку у квартирі між сторонами виникли суперечки та сформувались неприязні стосунки, відповідач змінила замок на вхідних дверях до квартири і він не може нею користуватися. Сусідами йому було повідомлено, що у квартирі мешкають орендарі.

Посилаючись на те, що спір між сторонами відповідач мирно вирішити не бажає, частка відповідача не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, і спільне володіння та користування майном неможливе, а також те, що відповідач є власником іншого житлового приміщення, де зареєстрована, ОСОБА_1 звернувшись в суд з даним позовом, просив припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 шляхом виплати їй грошової компенсації вартості даної частки та визнати за ним право власності на вказану частку квартирі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року позов задоволено.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , виплативши їй грошову компенсацію вартості даної частки в сумі 290 000 грн 00 коп (двісті дев`яносто тисяч гривень 00 копійок), яка внесена ОСОБА_3 на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області за квитанцією №0.0. від 09 червня 2021 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишено за позивачем.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що між сторонами склались неприязні відносини, частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, встановив наявність у відповідача на праві власності іншого житла та зареєстрованого місця проживання, відсутність інших членів сім`ї у відповідача, у яких немає іншого житла, а тому вирішив, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Никитюк О.І., посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що припинення права власності на частку у спільному майні завдасть шкоди інтересам відповідача як співвласника квартири, оскільки позбавляє її також і права на житло, при цьому винаймати або купувати житло у неї можливості немає, а наявність у власності квартири у м. Южне Одеської області не компенсує її права на проживання саме у м. Вінниці.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції зробив невірний висновок про те, що Ѕ частки квартири є незначною, адже половина квартири є доволі значною часткою, і до того ж позивач є власником такої ж частки квартири.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що позивач, отримуючи в дарунок Ѕ частку спірної квартири був обізнаний щодо факту проживання в ній відповідача, знав, що квартира є однокімнатною і проживання в ній спільно з людиною, яка не є членом його сім`ї, є неможливим.

Впродовж встановленого апеляційним судом строку, представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Чернілевською Р.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Никитюк О.І. апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній обставини.

Представник позивача - адвокат Чернілевська Р.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги і надала при цьому відповідні пояснення.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 згідно договору міни квартири від 03 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І. А. та зареєстрованого в реєстрі за №1718 (а.с. 4, 27).

Відповідно до договору дарування частки квартири від 03 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5569, ОСОБА_1 прийняв у дарунок Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-6, 28-29).

Квартира АДРЕСА_1 в цілому складається з коридору 54-1, кладових 54-2, 54-6, кімнати 54-3, кухні 54-4, санвузла 54-5. Загальна площа квартири 33,5 кв. м, в тому числі житлова 16,9 кв. м, частина підвалу під сарай площею 4,5 кв.м.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року, у цивільній справі № 127/26279/17 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування Ѕ частки однокімнатної квартири та скасування державної реєстрації права власності, відмовлено (а.с. 88-91, 92-94).

Із інформаційної довідки про орієнтовну вартість об`єкта нерухомості від 30 березня 2021 року вбачається, що вартість Ѕ частки квартири складає 225 000,00 - 290 000,00 грн (а.с. 33).

Відповідно до висновку ТОВ «Подільський центр судових експертиз» № 135 від 08 липня 2021 року виділити в натурі Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 неможливо у зв`язку із неможливістю дотримання вимог Державних будівельних норм України щодо інсоляції, природного освітлення, провітрювання, іонізації та мікроклімату приміщень житлових квартир, неможливістю виділення ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, санвузол, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі) (а.с. 101-102).

Згідно квитанції № 0.0..1 від 09 червня 2021 року ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області 290 000,00 грн (а.с. 80).

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у особистій приватній власності ОСОБА_2 наявна квартира АДРЕСА_2 (а.с. 30).

Із довідки, наданої відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради від 16 березня 2021 року № 986/09-03 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, наявністю у відповідача на праві власності іншого житла та зареєстрованого місця проживання, відсутність інших членів сім`ї у відповідача, у яких немає іншого житла, відтак вважав, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти

своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності

інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Правові підстави для припинення права на частку у спільному майні наведені у статті 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України умова не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає і правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 174/7/17 (провадження 61-28616св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі в рівних частинах володіють спірною квартирою, а тому колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що частка відповідача ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності є незначною, оскільки Ѕ частина спірної квартири не може вважатись незначною часткою з урахуванням того, що позивач також є власником Ѕ частини квартири, при цьому правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, безпідставними є висновки суду першої інстанції щодо неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки даний факт не доведено, а самі по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільного використання квартири з іншим співвласником, наявність неприязних стосунків між ними, відсутність домовленостей щодо порядку користування квартирою та її утриманням, не можуть слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власності на частку у спірному майні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку наявність у відповідача іншого житла не свідчить про те, що припинення права власності на Ѕ частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, адже позбавлення особи значної частки у спільному майні, не може не завдати істотної шкоди, а отримання коштів за позбавлення права власності на Ѕ частину житла особи не є співмірним, при цьому обов`язково слід враховувати і місце знаходження іншого належного відповідачу майна та можливість його використання останньою.

Оскільки відповідач у справі має значну частку у праві власності на спірну квартиру та рівні права з позивачем на користування та розпорядження нею, то припинення права власності відповідача не тільки може обмежити її конституційні майнові права та інтереси, а і завдати їй значної матеріальної шкоди.

Задовольняючи позов щодо припинення права відповідача на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно за вимогою іншого співвласника та визнаючи право власності на частку квартири за позивачем, суд першої інстанції не взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири та дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Никитюка О.І., подана в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у справі, що розглядається у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати (судовий збір) понесені ОСОБА_3 при розгляді справи в суді першої інстанції, слід залишити за позивачем.

Крім того, оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому необхідно повернути ОСОБА_3 кошти, внесені ним на депозит Вінницького міського суду Вінницької області в розмірі 290 000,00 грн відповідно до квитанції № 0.0..1 від 09 червня 2021 року (а.с. 80)

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Никитюком О.І., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме сплатити судовий збір.

Так, ухвалою суду визначено, що за подання апеляційної скарги необхідно сплатити судовий збір в розмірі 4 350,00 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у справі.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено повністю, тому із ОСОБА_3 на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 4 350,00 грн за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Никитюком Олександром Івановичем, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно за вимогою іншого співвласника та визнання права власності на частку квартири, відмовити.

Повернути ОСОБА_3 кошти, внесені ним на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області в розмірі 290 000,00 грн (двісті дев`яносто тисяч гривень) відповідно до квитанції №0.0..1 від 09 червня 2021 року.

Судові витрати понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції залишити за позивачем.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 4 350,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: Л. О. Голота

Т. О. Денишенко