УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 523/18363/13

провадження № 61-516ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Євген Володимирович, на постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило:

- звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі вказаного предмета іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк»;

- визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_1 та користування ним предметом іпотеки,

- виселити ОСОБА_1 та всіх мешканців з квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2014 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за договором кредиту № 0 від 8 травня 2008 року у розмірі 161 085,68 доларів США звернено стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та є предметом іпотеки за договором іпотеки від 8 травня 2008 року, укладеним АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,4 кв.м, житловою площею 51,9 кв.м, шляхом проведення прилюдних торгів із визначенням початкової вартості та пріоритетності вимог інших кредиторів у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 3 441 грн у відшкодування судового збору.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2014 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ПАТ «Дельта банк» на користь ОСОБА_1 5 161,50 грн у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Є. В., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2014 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Суворовський районний суд м. Одеси виходив із того, що зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка на 19 березня 2013 року складала 161 085,68 доларів США, тому наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Інші вимоги позивача суд вважав передчасними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, Одеський апеляційний суд вказав, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки з урахуванням статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Крім того, суд зазначив, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив заявлені позовні вимоги банку, зазначивши способом реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, відповідно до якого передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до

статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Судами попередніх інстанцій за матеріалами справи установлено, що 8 травня 2008 року АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% на рік, із строком погашення кредиту до 8 травня 2029 року.

Грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі- НБУ) 505 000 грн, отримано позичальником 8 травня 2008 року.

15 жовтня 2008 року АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору, згідно з якою строк оплати процентів проводиться з 1 до 25 включно кожного місяця.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 8 травня 2008 року ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 100 000 доларів США, що еквівалентно 505 000 грн.

У забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

8 травня 2008 року АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник за кредитним договором.

8 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передав право вимоги ПАТ «Дельта банк».

У зв`язку із неналежним виконання умов кредитного договору у позичальника на 19 березня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 161 085,68 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 287 557,84 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання, і правильно застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки вказана постанова прийнята за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

У справі № 310/11024/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій

статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя

(статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів

(статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ТОВ «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Є. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Є. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Євген Володимирович, на постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук