ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/446/20 Номер провадження 22-ц/814/60/21Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д.С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Кальник А. М.

розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Тищенко Оксани Іванівни

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року у складі судді Сиволап Д. С.

у цивільній справі за позовом арбітражного керуючого Тищенко Оксани Іванівни до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивовано тим, що вона є арбітражним керуючим санацією ПАТ «Бурова компанія «Букрос».

19 грудня 2019 року відповідачем подано скаргу до Міністерства юстиції України про те, що вона відмовляється виконувати рішення суду, заборонила державній виконавчій службі реалізовувати майно ПАТ «БК «Букрос», займається шахрайською діяльністю.

27 лютого 2020 року відповідач звернувся на гарячу лінію Міністерства юстиції України та повідомив про шахрайські дії арбітражного керуючого Тищенко О. І.

Поширену у такій спосіб інформацію позивач вважає недостовірною, оскільки затримка у виплаті заробітної плати виникла не з вини ПАТ «БК «Букрос», а через його неплатоспроможність. При цьому в ході здійснення процедури санації ухвалою господарського суду Полтавської області від 02.01.2019 вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони реалізації майна товариства, зупинення стягнення у зведеному виконавчому провадженні № 39211238.

В той же час розповсюдження вищевказаної інформації відповідачем завдало шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки створило враження вчинення нею неправомірних дій у осіб, яким така інформація була повідомлена. Крім того, це негативним чином вплинуло на стан її здоров`я.

Посилаючись на наведені у позовній заяві обставини, просила суд визнати поширену щодо неї відповідачем інформацію недостовірною та такою, що порушує права, свободи, принижує її честь, гідність та ділову репутацію арбітражного керуючого ОСОБА_2 . Зобов`язати відповідача спростувати значену інформацію шляхом направлення відповідного листа до Міністерства юстиції України. Стягнути з відповідача на користь арбітражного керуючого Тищенко О. І. понесені судові витрати у розмірі 36 840 грн.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації - відмовлено.

Рішення суду мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог, оскільки реалізація ОСОБА_1 свого конституційного права на звернення (скаргу) в даному випадку не є поширенням недостовірної інформації.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при вчиненні дії щодо написання скарги на дії арбітражного керуючого, ОСОБА_1 мав на меті помсту керуючому санацією та намагався такими діями уникнути справедливого покарання за розкрадання майна ПАТ «БК «Букрос» та перед зверненням зі скаргою мав змогу ознайомитися з матеріалами справи про банкрутство та в разі виникнення питань мав право звернутися із письмовим запитом до керуючого санацією, а також звернутися із запитом та роз`ясненнями до уповноваженої особи колишніх працівників ПАТ «БК «Букрос» чи за правничою допомогою.

Апелянт вважає, що ОСОБА_1 мав право звертатися зі скаргою до органу контролю за діяльністю арбітражного керуючого ОСОБА_2 виключно після того, як в повній мірі скористався зазначеними правами та встановив порушення арбітражного керуючого ОСОБА_2 , що ним не вживалось та відповідних доказів на спростування таких тверджень ним не надано.

Вказує, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_3 виплачена в повному обсязі, а компенсаційні нарахування є поточною заборгованістю підприємства, що перебуває в процедурі банкрутства, та виплати відбуваються із дотриманням вимог Закону про банкрутство.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України).

По справі встановлено, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.07.2006 порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «БК «Букрос», 31.08.2006 ухвалою господарського суду введено процедуру розпорядження майном ВАТ «БК «Букрос».

Ухвалою цього ж суду від 21.11.2017 введено процедуру санації ПАТ «БК «Букрос» строком на 12 місяців.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.12.2018 керуючим санацією ПАТ «БК «Букрос» призначено арбітражного керуючого Тищенко Оксану Іванівну (свідоцтво № 318 від 28.02.2018) та продовжено строк процедури санації на 6 місяців.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 в період з 02.08.2011 по 02.01.2014 перебував у трудових правовідносинах з ВАТ «БК «Букрос», обіймав посаду директора бази відпочинку «Білий парус», що розташована в с. Сагайдак Шишацького району Полтавської області.

При звільненні з роботи з відповідачем не було проведено повного розрахунку в зв`язку з чим він неодноразово звертався до суду із позовами про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29.07.2014 у справі № 551/648/14-ц стягнуто з ВАТ «БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 3127,88 грн заборгованості по заробітній платі.

Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 11.03.2014 № 554/2902/14-ц стягнуто з ВАТ «БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17 262,98 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11.07.2017 у справі № 552/2191/17 з ПАТ «БК «Букрос» на користь ОСОБА_1 стягнуто 17 571,03 грн компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Вищевказані судові рішення набрали законної сили та виконуються органами державної виконавчої служби.

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із письмовою скаргою на дії арбітражного керуючого санацією ПАТ «БК «Букрос» Тищенко О. І., в якій вказав, що остання відмовляється виконувати рішення суду про стягнення заборгованості з товариства, заборонила органам виконавчої служби реалізовувати майно ПАТ «БК «Букрос» в ході виконання рішень суду. При цьому окремим фізичним особам у 2019 році заборгованість була виплачена готівкою, а скаржнику у даних виплатах відмовлено. Також він вважає, що ОСОБА_2 займається шахрайською діяльністю, скуповуючи борги вказаного товариства разом зі своїм адвокатом з метою привласнення коштів товариства.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся на телефонну гарячу лінію Міністерства юстиції України та усно повідомив, що звертався зі скаргою на дії державного виконавця та арбітражного керуючого ПАТ «БК «Букрос» Тищенко О. І., але за його скаргою від 19.12.2019 він 27.02.2020 отримав відмову у проведені перевірки діяльності вказаної посадової особи від Управління юстиції Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Прохав розглянути звернення по суті та з`єднатись з ним по телефону для надання ним додаткової інформації з вищевказаного питання.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що внаслідок подання відповідачем безпідставних скарг до Міністерства юстиції України, у яких поширено недостовірну інформацію, порушено її особисті немайнові права та спричинено моральну шкоду, з якою вона пов`язувала перенесені моральні страждання, погіршення стану її здоров`я, зокрема, звернення до медичного закладу 14.04.2020, на підтвердження чого надала копію листка непрацездатності за період з 14 по 23 квітня 2020 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду з огляду на таке.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (статті 3, 28, 68).

Частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Законі України «Про звернення громадян» закріплено право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Отже у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Крім того, на підставі статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії арбітражного керуючого санацією ПАТ «БК «Букрос» Тищенко О. І. під час виконання судових рішень про стягнення з товариства на його користь заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, виклавши свою суб`єктивну думку, тим самим реалізував свої конституційні права, що не є поширенням недостовірної інформації, яка підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Доводи апеляційної скарги про можливість реалізації відповідачем своїх прав у інший спосіб та виникнення права на звернення зі скаргою до контролюючого органу лише у разі наявності порушень в діях арбітражного керуючого ОСОБА_2 є безпідставними та відхиляються апеляційним судом, оскільки право на звернення та право на свободу вираження своїх поглядів особа здійснює самостійно, на власний розсуд й втручання у такі права допускається лише у випадках, встановлених Конституцією та Законами України, що по справі не встановлено і суду не доведено.

Відповідач скористався своїм правом на звернення до компетентного органу державної влади зі скаргою на дії арбітражного керуючого, яке не обмежується його правами, як сторони у справі про банкрутство, та не пов`язане з необхідністю одержання професійної правничої допомоги, а незгода позивача з критичною оцінкою її діяльності та суб`єктивною думкою відповідача, не є підставою для судового захисту в порядку, встановленому статтею 277 ЦК України.

Таким чином висновки суду першої інстанції, що викладена у скарзі до Міністерства юстиції України інформація відповідача, на думку якого діями арбітражного керуючого ПАТ «БК «Букрос» Тищенко О. І. порушуються його права, не є поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивача, ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи та вірному застосуванні норм матеріального і процесуального права й доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Доводи апелянта, що мотивами скарги відповідача була помста за повідомлення ОСОБА_2 правоохоронним органам про факти нестачі майна колишньої бази відпочинку «Білий Парус» ПАТ «БК «Букрос» та прагнення ОСОБА_1 у такий спосіб уникнути відповідальності, ґрунтуються на припущеннях та обґрунтовано не взяті до уваги місцевим судом.

Отже за відсутності складу правопорушення, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційним судом не вбачається.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна