Провадження № 22-ц/812/2134/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/3349/13

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 02 вересня 2013 року суддею Павловою Ж.П. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1

третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району

м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Позивачка зазначала, що від шлюбу з відповідачем має малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними з відповідачем розірвано 22 жовтня 2011 року. Рішенням Заводського районного суду від 09 лютого 2012 року з відповідача на її користь, на утримання сина, стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. на місяць до повноліття дитини.

Посилаючись на те, що з квітня 2011 року відповідач з сім`єю не проживає, участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

До участі в справі як третю особу залучено службу у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, представник якої проти задоволення позову не заперечував.

Відповідач участі у судових засіданнях не брав. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у м. Миколаєві ОСОБА_1 знятий з реєстрації по АДРЕСА_1 для реєстрації по АДРЕСА_2 , проте за вказаною адресою не зареєстрований.

З огляду на викладене відповідач викликався у судове засідання, призначене на 9 годину 02 липня 2013 року шляхом оголошення повідомлення про виклик через засіб масової інформації газету «Рідне Прибужжя».

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2013 року позов задоволено, ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто 114, 70 грн. судових витрат.

У квітні 2021 року відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Решнюка А.В., подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року заяву залишено без задоволення.

15 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку представником відповідача, адвокатом Решнюком А.В. подана апеляційна скарга на судове рішення.

В апеляційній скарзі апелянт просив заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2013 року скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись те, що позивачкою не надано доказів того, що він ухилявся від спілкування з дитиною; на те, що його неактивна участь в житті сина обумовлена тривалим конфліктом між сторонами та його проживанням на значній відстані від дитини. Крім цього зазначав, що під час його участі у телевізійному проєкті «Зважені та щасливі» був знятий сюжет про позбавлення його батьківських прав, та журналісти намагались поспілкуватись з позивачкою та дитиною, але не змогли цього зробити через перешкоди з боку позивачки. Також вказував, що сама по собі заборгованість за аліментами не може бути достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав оскільки така міра є виключною та може мати місце лише за наявності його винуватої поведінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки, адвокат Труба К.Б. просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач ніякої участі у вихованні сина не брав, не цікавився його життям та потребами, ніколи не вчиняв будь-яких дій для того, щоб поспілкуватись чи побачитись з дитиною. За період з 2011 року по 2018 рік відповідач жодної копійки на утримання сина не сплатив, почав сплачувати заборгованість тільки в 2019 році після пред`явлення позову про стягнення пені за несплату аліментів. При цьому зазначала, що відповідач має у власності майно в м. Миколаєві та м. Києві, яке було придбане ним особисто та його дружиною у період шлюбу та у той час, як відповідач мав сплачувати аліменти. Також вказувала на те, що відповідач знав про позбавлення його батьківських прав, зокрема це підтверджується ним особисто, принаймні з 2017 року. Так, приймаючи участь у телевізійному проєкті «Зважені та щасливі» у 2017 році, відповідач повідомляв журналістам про цей факт, проте сам жодних дій для спілкування з сином та для оскарження рішення про позбавлення батьківських прав не вчиняв. Зазначала, що дитина виховувалась вітчимом і вважає його батьком, тому скасування рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав буде суперечити інтересам дитини.

В судовому засіданні апеляційного суду приймали участь позивачка ОСОБА_4 , її представник адвокат Труба К.Б. та представник відповідача адвокат Решнюк А.В.

Представник відповідача приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва участі у судовому засіданні не приймала, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Оскільки частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу без участі представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав (а.с. 3-4).

17 квітня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва відкрито провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 9 годину 08 травня 2013 року (а.с.1).

Згідно даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в м. Миколаєві, відповідач ОСОБА_1 26 липня 2012 року був знятий з реєстрації по АДРЕСА_1 для подальшої реєстрації на АДРЕСА_2 , проте за вказаною адресою не зареєструвався (а.с. 14).

У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_1 про час та місце слухання справи повідомлявся через засоби масової інформації газету «Рідне Прибужжя». Проте участі у судових засіданнях ні особисто, ні через представника не приймав, про причини своєї неявки суд не повідомляв.

Справа призначалась до розгляду неодноразово: на 9 годину 08 травня 2013 року, на 14 годину 17 травня 2013 року, на 11 годину 05 червня 2013 року, на 9 годину 02 липня 2013 року та на 9 годину 02 вересня 2013 року.

Участь у судових засіданнях приймали прокурор Мірошина О.А. та представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Довгань І.В.

Врахувавши неодноразові призначення справи до судового розгляду та повідомлення відповідача про розгляд справи через засоби масової інформації, суд першої інстанції вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим оскільки він відповідає нормам, які діяли на час ухвалення рішення.

Так, частинами першою-п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року, яка була чинною на час ухвалення рішення, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання особам, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до частини дев`ятої статті 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.

З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Тобто із запровадженням наведеного правила для осіб, які не мають зареєстрованого місця проживання встановлено мінімальні гарантії у питанні сповіщення про існування судового провадження за їх участі та повідомлення про призначені судові засідання. Для такої особи з опублікуванням оголошення у пресі застосовується правова фікція, згідно з якою особа вважається належним чином повідомленою про судовий розгляд навіть за відсутності доказів такого сповіщення.

Підсумовуючи аналіз наведених правил, колегія суддів приходить до висновку, що сповіщення відповідача шляхом опублікування оголошення у пресі є належним його повідомленням про час та місце слухання справи.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції вважав доведеним те, що дитина постійно проживає з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні, батько матеріальної допомоги на утримання сина не надає, жодних стосунків з сином не підтримує, не цікавиться його життям та здоров`ям, вихованням дитини не займається, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 навчається у Миколаївській санаторній ЗОШ № 4, за час навчання батько жодного разу до школи не з`являвся, участі у вихованні дитини не брав. Центральним ВДВС повідомлено, що батько має заборгованість за аліментами оскільки жодного разу їх не сплачував, розшукується Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області за ухилення від сплати аліментів. Посилаючись на самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 (а.с. 23).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі "Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі "Хант проти України").

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції прав людини і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції прав людини, а з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України").

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між подружжям був розірваний заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2011 року, проте шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2010 року (а.с. 11).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн (а.с. 12).

У судовому засіданні суду першої інстанції 05 червня 2013 року були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які пояснили, що батько залишив родину ще до розірвання шлюбу з позивачкою та з того ж часу перестав спілкуватись з сином (а.с. 21-22, 26).

Досліджуючи обставини справи, доводи апеляційної скарги та пояснення представника відповідача, апеляційний суд не знайшов жодних підтверджень того, що відповідач ОСОБА_1 за період з 2011 року по день розгляду справи судом апеляційної інстанції будь-яким чином висловлював свої наміри та вчиняв будь-які дії, направлені на те, щоб спілкуватись з сином, приймати участь у його житті, вихованні та утриманні.

Допитаний у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що в 2018 році змінив своє прізвище на прізвище вітчима. Батько не телефонував, не писав йому, будь-яких дій для спілкування не вчиняв. Повідомив, що мати ніколи не перешкоджала в спілкуванні з батьком. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки виховував його вітчим і вітчима він називає татом.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось самим відповідачем, приймаючи участь у телевізійному проєкті «Зважені та щасливі» у 2017 році, відповідач розповідав про те, що має сина, тривалий час не спілкується з ним та про позбавлення його батьківських прав. Задіяні у зніманні проєкту журналісти хотіли встановити контакт з матір`ю дитини та налагодити спілкування батька з сином, проте сам відповідач особисто спілкуватись з сином не намагався.

На доведеність обізнаності відповідача про позбавлення батьківських прав та його пасивну поведінку у вирішенні цього питання вказує також те, що що у травні 2019 року ОСОБА_1 уклав з адвокатом Сіхарулідзе Д.Г. договір про надання правової допомоги (а.с. 33). Через пів року, у листопаді 2019 року, адвокат Сіхарулідзе Д.Г. звертався до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про ознайомлення з матеріалами справи про позбавлення батьківських прав, проте у подальшому ніяких дій ні представник, ні сам ОСОБА_1 не вчиняли (а.с. 31).

З заявою про перегляд заочного рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 звернувся тільки у квітні 2021 року (а.с. 39-42).

Доводи відповідача про перешкоди у спілкуванні з дитиною не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є недоведеними, оскільки будь-яких звернень до поліції чи органів опіки та піклування про своє бажання у спілкуванні з дитиною та перешкоджання позивачки в цьому відповідач не надав. А відтак, вказане є спробою виправдати свою поведінку.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже, встановлені судом фактичні обставини справи вказують на те, що відповідач ОСОБА_1 тривалий час взагалі не спілкувався з сином, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не забезпечував доступу до культурних цінностей, не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, не створював умов для отримання ним освіти, тощо.

Така поведінка, у разі відсутності вітчима, могла б негативно вплинути на фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, як складову виховання.

Колегія суддів не бере до уваги факт того, що відповідачем частково сплачена заборгованість за аліментами, оскільки як видно з розрахунку заборгованості, відповідач почав погашати заборгованість тільки у липні 2019 року, що не може свідчити про піклування про сина і хвилювання щодо його долі і матеріального становища.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 у справі № 522/21914/17, в якій зазначено, що факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав, подання зустрічного позову свідчить про його намір підтримувати стосунки та інтерес до дитини. У вказаній справі батько відразу оскаржив рішення суду та здійснював дії, направлені на налагодження стосунків.

В справі, яка переглядається, відповідач, достеменно знаючи про позбавлення його батьківських прав як мінімум з 2017 року, ніяких дій на встановлення стосунків з сином не здійснив, спілкуватись не намагався, коштів на утримання не надавав. А відтак, враховуючи, що на момент перегляду справи дитині виповнилось 17 років, немає підстав вважати, що можливо змінити поведінку батька на краще.

До того ж колегія суддів бере до уваги тривалий час, а саме більше 8 років, який пройшов з часу постановлення оскаржуваного рішення. Колегія суддів вважає, що скасування рішення суду першої інстанції не відповідатиме не тільки інтересам дитини, а і принципу юридичної визначеності.

У пункті 33 рішення у справі «Христов проти України» (заява № 24465/04) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява N 28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (пункт 34), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/39, пункт 52, ECHR 2003-IX, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 43).

У рішенні у справі «Вієру проти Республіки Молдова» (Vieru v Republic of Moldova) Суд постановив, що рішення про перегляд остаточних рішень повинні відповідати відповідним законодавчим критеріям; і зловживання такою процедурою цілком може суперечити Конвенції. Завдання Суду полягає у визначенні того, чи застосовувалася ця процедура у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції, і таким чином забезпечувалося дотримання принципу правової визначеності. При цьому Суд повинен мати на увазі, що в першу чергу відповідальність національних судів полягає у тлумаченні положень національного законодавства (пункт 14, заява № 25763/10).

Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний союз» проти України», заява № 10640/05).

На підставі зазначеного, а також оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 2 000 (дві тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 03 грудня 2021 року