Справа № 6-31/2011
Провадження № 22-ц/810/654/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
06 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Луганської В.М., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,
учасники справи:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3
на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 08 квітня 2011 року, постановлену у складі судді Чернобривко Л.Б. в м. Лисичанську Луганської області,
за поданням старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 ,
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 08 квітня 2011 року та постановити нове судове рішення яким у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушенням судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 коштів по рішенню Лисичанського міського суду Луганської області від 05 березня 2009 року та вирішив обмежити останнього у праві виїзду за межі України. Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 не ухилявся від виконання зазначеного зобов`язання, будь-яких доказів навмисного ухилення останнього від виконання зазначеного судового рішення не надано.
Оскільки подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що боржник, як особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично був позбавлений у можливості довести суду, що останнім було вжито усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.
ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 просить врахувати, що боржник виконав судове рішення, але не може захистити свої права, оскільки у відповідній державній виконавчій службі, не має взагалі матеріалів виконавчого провадження, а квитанції про сплату боргу втрачено.
Ухвалою Луганського апеляційного суду Луганської області від 29 липня 2021 року роз`яснювалося Лисичанському міському управлінню юстиції Луганської області, ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав.
Учасники процесу в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення та підтвердження про отримання судової повістки в електронному суді, яке сформовано в автоматизованій системі документообігу суду КП «Д-3», тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить вимогам закону.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-V111), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних та нас вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Положеннями пункту 5 частини першої статті 6 цього Закону, в редакції на час звернення із поданням, встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі
паспорта у випадках, якщо: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами
1-9 частини першої цієї статті (частина друга статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).
Відповідно до статті 24 «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, в редакції на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.
Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.
Державним виконавцем або іншою особою, уповноваженою державним виконавцем, документи виконавчого провадження можуть бути вручені особисто сторонам або іншим учасникам виконавчого провадження під розписку.
Належно оформлена відмова сторін виконавчого провадження від одержання документів виконавчого провадження не є перешкодою для проведення подальших виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.
Під час вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження Лисичанським відділом державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області на вимогу суду першої інстанції надавались копія постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 30 листопада 2009 року, копія постанови про арешт коштів боржника від 14 січня 2010 року, копія постанови про арешт коштів боржника від 16 листопада 2010 року.
В матеріалах справи наявний оригінал ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 08 квітня 2011 року.
Із тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції при розгляді подання державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 встановлювалися обставини на підставі доказів: копії рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 березня 2009 року, копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 листопада 2009 року.
Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 листопада 2009 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Степецьким В.М. відкрито виконавче провадження ВП № 16140543, за виконавчим листом № 2-1, виданим 14 листопада 2009 року Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 192604,07 грн. Встановлено строк для добровільного виконання рішення суду 7 днів.
Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час звернення до суду із поданням, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України, в редакції на час постановлення ухвали, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов`язань, за умови об`єктивної спроможності божника виконувати зобов`язання, відсутності перешкод для цього.
Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1 ЦПК, в редакції на час постановлення ухвали, зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.
Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.
Документи, які надані державним виконавцем до суду, а саме: копія рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 березня 2009 року, копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 листопада 2009 року, не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов`язань.
Суд першої інстанції, задовольняючи подання державного виконавця ухвалою від 08 квітня 2011, не врахував, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Матеріали не містять доказів того, що ОСОБА_1 свідомо ухилявся від виконання виконавчого листа № 2-1.
Крім того, старшим державним виконавцем як при зверненні до суду із поданням, так і під час розгляду судом першої інстанції подання не надано доказів вжиття усіх передбачених Законом України „Про виконавче провадження заходів примусового виконання виконавчого листа від 24 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу.
Оскільки старшим державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язання за рішенням суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу, тому відсутні підстави для застосування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 08 квітня 2011 року слід скасувати, як таку, що постановлена з порушенням вимог ЦПК України, та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 08 квітня 2011 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В.Назарова

В.М. Луганська