Справа № 752/7946/17
Провадження № 2/752/207/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

19 січня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Хоменко В.С.
при секретарі Павлюх П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в особі діючої ліквідаційної комісії, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права постійного користування та безперервного проживання,-

в с т а н о в и в:

у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому з урахуванням в подальшому поданих уточнень просила визнати за сім`єю у складі 2-х осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування та безперервного проживання (більше 5 років), починаючи з 30.12.2010 року по сьогодні включно, у кімнаті 19 гуртожитку на АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що гуртожиток на АДРЕСА_1 з 31.08.1977 року перебуває в оперативному управлінні органу міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а тому працівники міліції заселялися у кімнати гуртожитку з дозволу керівництва міліції та з їх письмового дозволу реєструвались у житлі. Саме керівництвом Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві в кімнату 19 гуртожитку на АДРЕСА_1 в 2010 році був заселений і проживав ОСОБА_2 , з яким вона почала зустрічатись з 30.12.2010 року.
Вказала, що 30.12.2010 року вона переїхала до ОСОБА_2 у кімнату 19 гуртожитку на АДРЕСА_1 та почала з ним проживати у цивільному шлюбі, котрий офіційно зареєстрували 26.11.2011 року.
10.12.2012 року її як дружину працівника міліції ОСОБА_2 з дозволу керівництва Голосіївського РУ ГУ МВС України, яка фактично вже два роки проживає у кімнаті 19 гуртожитку, у законний спосіб і на законних підставах зареєстрували постійно у гуртожитку на АДРЕСА_1 , однак, номер кімнати проставлено не було. Потреба у реєстрації була обумовлена ще й необхідністю медичного обліку у зв`язку із вагітністю та вирішенням ще багатьох питань.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі з ОСОБА_2 народився їх син ОСОБА_2 , котрого також було зареєстровано постійно у гуртожитку на АДРЕСА_1 без вказівки кімнати.
Зазначила, що 11.03.2015 року шлюб між нею та ОСОБА_2 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва було розірвано, проте, вона з сином так і залишилась проживати у кімнаті АДРЕСА_2 , де й постійно безперервно проживає та несе всі витрати по її утриманню.
На обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що відсутність номеру 19 кімнати гуртожитку перешкоджає реалізації її конституційних прав, оскільки відсутність у паспорті відмітки про номер кімнати, в якій вона та син проживають, створює їй ряд труднощів, а саме: унеможливлює зазначити точну жилу площу зайнятої нею кімнати № 19, у якій вони із сином проживають для нарахування оплати за кімнату і комунальні платежі за тепло, гарячу воду, холодну воду, газ, електроенергію, прибирання прибудинкової території, вивіз сміття тощо; унеможливлює отримати субсидію; ускладнює реалізацію права вчасно і належним чином голосувати на виборах; унеможливлює постановку на квартирний облік для отримання житла, як таких, що потребують поліпшення житлово-побутових умов та не дозволяє зазначити зайняту жилу площу кімнати № 19 у гуртожитку; ускладнює належне медичне обслуговування дитячого медичного лікаря, у випадку його виклику у кімнату АДРЕСА_3 , у якій вони проживають із малолітнім сином; створює проблеми в отримані аліментів на дитину через поштове відділення тощо.
Тому, змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою від 31.05.2017 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 68).
Ухвалою від 30.10.2018 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (т. 1 а.с. 171).
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 18.01.2019 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.03.2019 року (т. 1 а.с. 245-246).
18.03.2019 року підготовче засідання відкладено на 22.05.2019 року (т. 2 а.с. 25).
22.05.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання призначено на 12.09.2019 року (т. 2 а.с. 51).
Ухвалою від 12.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито, судовий розгляд справи призначено на 12.12.2019 року (т. 2 а.с. 75-76).
12.12.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 02.04.2020 року (т. 2 а.с. 98).
02.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 25.08.2020 року (т. 2 а.с. 204).
25.08.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 19.01.2021 року (т. 2 а.с. 215).
Позивач в судове засідання не з`явилась, в ході розгляду справи подала заяву про розгляд останньої за її відсутності, просила позов задовольнити в повному обсязі, врахувавши всі її доводи, викладені в уточненнях та доповненнях до позову та всіх поданих поясненнях на їх підтримку.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день та час судового засідання.

Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про день та час судового засідання.

В ході розгляду справи відповідач подав заперечення на позов, в яких просив суд відмовити в задоволення пред`явлених вимог з огляду на те, що Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація не порушувала прав та інтересів позивача (т. 1 а.с. 82-83).
Третя особа - Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України подала відзив на позов, в якому просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог за їх безпідставністю (т. 1 а.с. 101-103).
Третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації пояснення щодо позову не надала.
Відповіді на відзив, заперечення не надходили.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно рішення Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 1249 від 31.08.1977 року «Про використання житлового будинку АДРЕСА_4 надано в орендне користування райвідділу внутрішніх спав Московського району (т. 1 а.с. 42).

Згідно розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 217 від 25.04.2016 року «Про затвердження реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Голосіївському районі м. Києва» власником гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до державної власності, є Державне агентство водних ресурсів України (м. Київ, вул. Метрополита Василя Липківського, буд. 35), балансоутримувачем - Державний інститут управління та економіки водних ресурсів (м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 1), а рішенням виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів від 09.04.1984 року № 196 кім. №1-59 закріплено за районним відділом внутрішніх справ (т. 1 а.с. 84-85).

Згідно відмітки в паспорті позивача, остання 04.02.2012 року була знята з реєстрації місця проживання: будинок АДРЕСА_5 , та 10.02.2012 року зареєстровано місце проживання на АДРЕСА_1 без вказівки про реєстрацію в конкретній кімнаті (т. 1 а.с. 8-9).
Таким чином, заявник зареєстрований за адресою гуртожитку, а не в конкретній кімнаті вказаного гуртожитку.

Згідно довідки форми № 3 від 27.11.2015 року № 7087 у гуртожитку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1986 року народження, та син ОСОБА_2 , 2012 року народження, з 2012 року на постійно (т. 1 а.с. 10, звор.).

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання в гуртожитках та фактично проживають у них.

Згідно ст. ст. 127, 128 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Згідно з п. 7 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла.

Вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку.

Відповідно до п. 11 вказаного Положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди).

Згідно ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказала про те, що з 30.12.2010 року по сьогодні включно, проживає у кімнаті АДРЕСА_2 і несе повністю витрати по її утриманню.

Разом з тим, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу не надала.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довела суду належними і допустимими доказами в розумінні вимог ст.81 ЦПК України правомірність свого проживання в спірній кімнаті гуртожитку. Відповідачем також не надано жодних доказів набуття права постійного користування вказаним житловим приміщенням.

Всі доводи позивача з даного приводу є недоведеними в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, а своїм правом на випробовування доказів на обґрунтування своєї позиції позивач в ході розгляду справи не скористалась, розпорядившись своїми правами на власний розсуд.

Крім того, позивач не є працівником внутрішніх справ, на її ім`я ордер на зайняття спірного жилого приміщення не видавався, так само як і відсутні дані про видання такого ордеру на ім`я її колишнього чоловіка ОСОБА_2 колишнього працівника Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, будь-якого цивільно-правового договору з позивачем щодо оренди спірного житлового приміщення не укладалось, особовий рахунок зі сплати за житлово-комунальні послуги на її ім`я не відкривався, докази з даного приводу матеріали справи не містять, а надані останньою копії повідомлень про оплату та відміток про оплату за період за березень, липень, листопад 2015 року, квітень, липень 2016 року, квитанцій за березень листопад 2015 року з періодичними вказівками в останніх к. 19, лютий 2016 року вказаних висновків суду не спростовують. Надані копії цивільно-правових договорів також, на думку суду, не підтверджують вказаних обставин з точки зору їх укладення на підставі вільного волевиявлення сторін на підставі досягнутої між ними домовленості, і це при тому, що відмітка в паспорті позивача відомостей щодо номера кімнати не містить.

Також, відповідно до вимог ст.10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у разі внесення під час реєстрації помилкових відомостей про особу, орган реєстрації зобов`язаний на підставі поданих особою або її законним представником достовірних відомостей, внести необхідні зміни до реєстраційного обліку протягом семи днів.

До того ж, згідно п. 15 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон доповнено статтею 1-1 згідно із Законом № 3716-VI від 08.09.2011 року; в редакції Закону № 1999-VIII від 05.04.2017 року) проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - це проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі ЗС України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Доводи позивача про те, що відсутність номера кімнати у даних про реєстрацію місця проживання створює їй ряд труднощів, а саме: унеможливлює зазначити точну жилу площу зайнятої нею кімнати № 19, у якій вони із сином проживають для нарахування оплати за кімнату і комунальні платежі за тепло, гарячу воду, холодну воду, газ, електроенергію, прибирання прибудинкової території, вивіз сміття тощо; унеможливлює отримати субсидію; ускладнює реалізацію права вчасно і належним чином голосувати на виборах; унеможливлює постановку на квартирний облік для отримання житла, як таких, що потребують поліпшення житлово-побутових умов та не дозволяє зазначити зайняту жилу площу кімнати № 19 у гуртожитку; ускладнює належне медичне обслуговування дитячого медичного лікаря, у випадку його виклику у кімнату АДРЕСА_3 , у якій вони проживають із малолітнім сином; створює проблеми в отримані аліментів на дитину через поштове відділення тощо також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд визнати за сім`єю у складі 2-х осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування та безперервного проживання (більше 5 років), починаючи з 30.12.2010 року по сьогодні включно, у кімнаті 19 гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частина 2 ст. 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Втім, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права постійного користування та безперервного проживання (більше 5 років), починаючи з 30.12.2010 року по сьогодні включно, у кімнаті 19 гуртожитку на АДРЕСА_1 , сім`єю у складі двох осіб: вона та син, в той час коли тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно викладення власної позиції позивачем, неспростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Крім того, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив її права.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в особі діючої ліквідаційної комісії, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права постійного користування та безперервного проживання - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко