РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/6164/19

Провадження № 22-ц/4815/963/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення графіку побачень з дітьми, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надавши необмежене спілкування з дітьми шляхом телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; у випадку зміни місця проживання, навчання дітей повідомити його про це; визначити порядок його участі у спілкуванні та вихованні синів, встановивши графік побачень та спільного відпочинку з дітьми кожну третю суботу і неділю кожного місяця протягом дня у м. Рівне та у першій половині осінніх, весняних та літніх канікул за місцем реєстрації ОСОБА_6 : АДРЕСА_1 з урахуванням індивідуальних особливостей дітей та графіка їх занять, без участі матері; на всі державні чи релігійні свята, визначені як вихідні дні чи дні народження дітей, батьків, родичів - за домовленістю між ним та відповідачем.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 2016 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , 2011 року народження, та усиновленого сина ОСОБА_4 , 2006 року народження. Шлюбно-сімейні відносини між ним та відповідачем припинені з 2012 року, що не вплинуло на спілкування з дітьми. В 2012 році ОСОБА_2 з дітьми поїхала в м. Рівне. Перед цим вони домовилися, що він сплачуватиме аліменти кожні два місяці шляхом переказу коштів на картковий рахунок відповідача, а також кожної другої або третьої неділі приїздитиме в м. Рівне та забиратиме ОСОБА_4 на прогулянки. Частину канікул ОСОБА_4 за домовленістю мав проводити за місцем його реєстрації в м. Харкові. З ОСОБА_5 , враховуючи його вік, бачитися мав в присутності матері. Після офіційного розлучення відповідач в телефонному режимі повідомила про небажання бачити його поряд з дітьми, тому що вона зустріла іншого чоловіка і бажає створити з ним сім`ю. Обурившись такою поведінкою, приїхав в м. Рівне. При зустрічі відповідач, погрожуючи родинними зв`язками, наказала йому забиратися з міста. До міліції з цього приводу не звертався, щоб не нашкодити дітям. З моменту розлучення намагань приїхати, дзвонити було багато, але відповідач уникає спілкування в телефонному режимі, не відповідає на дзвінки. Дізнатися щось про дітей не має можливості. Відповідач не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з дітьми. Сім`я відповідача (брат, мати та батько) намагалися з`ясувати з ним стосунки та запевнити його, що дітям буде краще з новим чоловіком їх матері. Він надсилав та продовжує надсилати на картковий рахунок відповідача грошові кошти раз в два місяці від 3000 до 4000 грн. Звертався до служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради із заявою про встановлення графіку побачень з дітьми, однак заява ще не розглянута. Впевнений, що діти потребують батьківської любові і хоче з ними бачитися, спілкуватися та цікавитися їх життям.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що передумовою його дій є значна віддаленість від місця проживання відповідача разом з дітьми.

Стверджує, що суд не врахував доказів, що підтверджують вчинення ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дітьми.

Вказує, що суд не вирішив всі позовні вимоги.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що за умови надання дітьми згоди на спілкування з позивачем не заперечує щодо такого. Вказує, що не чинить перешкод у спілкуванні, а доводи позивача необґрунтовані.

Заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 27 листопада 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 2016 року у справі № 569/3779/16-ц. Зі змісту вказаного рішення встановлено, що сторони з червня 2012 року припинили шлюбно-сімейні відносини, близько трьох років разом не проживають.

Сторони в справі мають двох дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких записаний відповідач, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 (повторне) та серії НОМЕР_2 відповідно.

З червня 2012 року діти проживають з матір`ю (відповідачкою) за адресою АДРЕСА_2 , а позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 . і ця обставина сторонами не оспорюється.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, наданого службою у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, за місцем проживання ОСОБА_1 для виховання дітей створені всі необхідні умови. Згідно з оцінкою потреб сім`ї ОСОБА_1 , наданої Центром соціальних служб Московського району м. Харкова, складних життєвих обставин в сім`ї не виявлено, особа соціального супроводу не потребує.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 15 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 . Попереджено останнього про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дітей.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 23.02.2021, орган опіки і піклування, вважає що ОСОБА_2 не чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що по справі позивачем не надано доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованню. Твердження позивача по справі з цього приводу є фактично його суб`єктивним бачення та трактуванням подій і відносин, що виникли з відповідачкою, а не належними та допустимими доказами, зокрема чинення йому перешкод в спілкуванні з дітьми.

Відповідно, оскільки позивачем не доведено чинення відповідачкою йому перешкод у спілкуванні з дітьми, яка не заперечує проти такого спілкування, то не було в місцевого суду підстав встановлювати порядок участі позивача у спілкуванні з дітьми.

Щодо посилання апелянта ОСОБА_1 на подію 11 квітня 2021 року, коли відповідачка в присутності дітей заперечила щодо його побачення з ними та зокрема вивезення їх на тиждень в гості до Харкова, то така подія, враховуючи зазначені у висновку органу опіки і піклування від 23.02.2021 року пояснення дітей, які не бажають з ним зустрічатись, не вважають його батьком, а менший син взагалі його не знає (т.2 а.с.16-18), не є безумовним підтвердженням порушення ОСОБА_2 прав позивача.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. (Постанова Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 233/1699/20).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, за зростання прихильності дітей до батька, встановлення стійкого психологічного контакту між ними, сторони не позбавлені можливості в добровільному порядку визначати способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми. При цьому, у разі, якщо відповідачка дійсно буде створювати позивачу перешкоди у спілкуванні з дітьми, він матиме право звернутися до суду за захистом своїх батьківських прав, які вважає порушеними.

Колегія суддів вважає, що такий висновок місцевого суду відповідає принципу врахування найкращих інтересів дитини, вище яких в даному випадку не можуть бути поставлені навіть законні права батька, оскільки їх реалізація батьком може відбутись на шкоду самих дітей не готових до таких відносин, втрачених з 2012 року.

У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені апелянтом відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст виготовлено 3 грудня 2021 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич