ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року м. Чернівці

справа № 716/1813/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Бацей Тетяни Миколаївни

учасники справи

позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

відповідачі: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5 , ОСОБА_6

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,Товтрівська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року, головуючий у першій інстанції Стрілець Я.С.

Справа №716/1813/19 Головуючий у 1 інстанції Стрілець Я.С.

Провадження №22-ц/822/27/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

встановив:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вересні 2019 року звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору.

Посилались на те, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , є майном колгоспного двору.

Членами колгоспного двору, які станом на 15 квітня 1991 року проживали у житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та неповнолітні ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 .

Рішенням Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5 оформлено право власності ОСОБА_5 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області надано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 24 липня 1989 року, яке зареєстроване у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1 стор. 206 за реєстрованим номером 206.

Членам колгоспного двору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належить житловий будинок з приналежинми до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у рівних частках.

Посилалися на те, що дізналися про порушення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у серпні 2016 року, виявивши матеріали за позовом ОСОБА_8 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відновлення становище, яке існувало до порушення права, визнання недійсним правочину, наявність договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту від 13 листопада 2007 року, який забезпечений договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 . іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Бурдейним Ю.І. 13 листопада 2007 року , зареєстрованим в реєстрі за номером 6427.

Просили визнати право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/5 частину у майні колгоспного двору житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 кожного.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року у позові відмовлено.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просять рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що висновки суду першої інстанції про недобросовісність підстав звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до суду з позовом, зловживання правом не відповідають обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» не визнається право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , яке підлягає судовому захисту, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на власний розсуд розпорядилися майном, що є спільноюю сумісною власністю, шляхом передачі його в іпотеку.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про виникнення спору між сторонами на стадії виконання договору між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 іпотеки, реалізації банком своїх прав, як іпотекодержателя у зв`язку з наявністю заборгованості за договором між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту грунтуються на припущенні, так як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є сторонами правочинів.

Посилаються на відмінність суб`єктного складу сторін у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору та справою, яка розглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не надходило.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, суд першої інстанції керувався положеннями статей 41, 55, 58 Конституції України, ч.1,3 ст.5 ЦК України, ч.1 ст.120, ч.1 ст.123 ЦК Української РСР та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спосіб визнання права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/5 частину у майні колгоспного двору житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 кожного.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про належність житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 до майна колгоспного двору, членами якого були ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , право власності на 1/5 частину майна колгоспного двору кожного.

При цьому суд першої інстанції вказав на встановлення таких обставин постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що фактично спір між сторонами виник на стадії виконання договору між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 іпотеки, реалізації банком своїх прав, як іпотекодержателя у зв`язку з наявністю заборгованості за договором між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту.

Разом з тим суд першої інстанції вважав, що підстави звернення до суду з даним позовом є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи обізнаними про наявність у ОСОБА_6 заборгованості перед Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та передбачаючи негативні наслідки для себе, обрали такий спосіб захисту, який допоможе їм приховати спірне майно від виконання в майбутньому за його рахунок договору іпотеки.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 прийнята в члени колгоспу «Перемога» у серпні 1982 році, виключена з членів колгоспу 11 листопада 1992 року відповідно копії трудової книжки колгоспника, заведеної 05 серпня 1982 року № 1039.

ОСОБА_5 прийнятий в члени колгоспу «Перемога» 5 лютого 1990 року, виключений з колгоспу 11 вересня 1990 року відповідно трудової книжки колгоспника, заведеної 07 грудня 1989 року серії НОМЕР_1 .

Рішенням Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5 оформлено право власності ОСОБА_5 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області надано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 24 липня 2989 року, яке зареєстроване у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1 стор. 206 за реєстрованим номером 206.

Згідно довідки Виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 27 серпня 2019 року №942 у колгоспному дворі ОСОБА_5 особовий рахунок № 360 села Товтри станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані члени двору ОСОБА_6 та неповнолітні ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно зі частиною 1 статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.

За змістом статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

Встановивши, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року, в ньому були зареєстровані та проживали п`ятеро осіб, в тому числі позивачі ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про набуття ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на 1/5 частину майна колгоспного двору житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Водночас судом першої інстанції зроблено правильний висновок про преюдиційне значення постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Наведеним судовим рішенням встановлення обставин належності житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 до майна колгоспного двору,

Заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі, що висновки суду першої інстанції про недобросовісність підстав звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до суду з позовом, зловживання правом не відповідають обставинам справи.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у постанові 01 лютого 2021 року у справі № 727/10298/18-ц, провадження № 61-16543св20 дійшов висновку, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Визнання права співвласника не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боржником.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що проти боржника ОСОБА_6 судове рішення про стягнення грошових коштів за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту від 13 листопада 2007 року не ухвалювалось.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним визнано договір іпотеки між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 іпотеки від 13 листопада 2007 року №CVZWGA00000087 недійсним.

З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про виникнення спору між сторонами на стадії виконання договору між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 іпотеки, реалізації банком своїх прав, як іпотекодержателя у зв`язку з наявністю заборгованості за договором між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту грунтуються на припущенні.

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору встановлено, що спір між сторонами у справі з приводу права власності на майно колишнього колгоспного двору виник виключно на стадії виконання укладеного кредитного договору, на забезпечення виконання якого був укладений іпотечний договір.

Отже, суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору як недобросовісні, оскільки сама по собі обізнаність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про наявність договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 кредиту від 13 листопада 2007 року за відсутності судового рішення проти боржника про стягнення грошових коштів не дають підстав для висновку про те, що інші співвласники, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки визнання права співвласника не направлено на недопущення виконання судового рішення, тому не зачіпає майнові інтереси кредитора.

За змістом висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16, закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені частиною першою статті 255 ЦПК України та є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягає.

На підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип остаточності рішень суду і юридичної визначеності (принцип res judicata).

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») від 28 жовтня 1999 року (п. 61).

У будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тотожними є позови, у яких співпадають суб`єктний склад, предмет і підстава позову.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

З матеріалів справи вбачається, що суб`єктний склад сторін у обох справах відмінний, у справі, яка розглядається відповідачами визначено Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.

Натомість Постанова Верховного Суду від 17 липня 2019 року ухвалена у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору

Суд першої інстанції не звернув уваги на відмінність суб`єктного складу сторін, у зв`язку з чим дійшов до висновку про тотожність позовів на порушення норм процесуального права.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не впливають на правильність судового рішення.

Відповідачем Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» заявлено про застосування строку позовної давності.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 (яка 12 липня 2007 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 , у зв`язку із чим змінила своє прізвище ОСОБА_12 на прізвище ОСОБА_13 ), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 посилалися на порушення права власності на майно колишнього колгоспного двору рішенням Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5, яким оформлено право власності ОСОБА_5 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , наданням Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 24 липня 1989 року, яке зареєстроване у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1 стор. 206 за реєстрованим номером 206.

На час винесення рішенням Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5, видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були неповнолітніми.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта стаття 261 ЦК України).

З досягненням повноліття фізичні особи вправі самостійно реалізовувати свої повноваження, звертатися до суду з відповідними позовами, своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати.

Станом на 1 серпня 2004 рік наймолодший з позивачів ОСОБА_2 досягла повноліття, а тому для неї та інших позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з досягненням повноліття розпочав сплив позовної давності.

Встановлено, що строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 розпочався з 1 серпня 2004 року та закінчився 1 серпня 2007 року, проте, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

У матеріалах справи відсутні докази факту, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не мали об`ективної можливості дізнатись про рішення Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5, яким оформлено право власності ОСОБА_5 на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , надання Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 24 липня 1989 року, яке зареєстроване у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1 стор. 206 за реєстрованим номером 206.

При цьому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жодним чином не обумовлено наявність об`ективних причин не знати про порушення свого права.

За обставин порушення права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на частку у майні колишнього колгоспного двору є підстави для відмови у позові за спливом позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та не ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.

Ураховуючи, що судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення про відмову у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 9 лютого 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак