Справа № 216/3721/20
провадження №2/216/619/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді - Бутенко М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рашник А.О.,

без участі сторін та без застосування технічного запису,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя та просив визнати їх спільною сумісною власністю двокімнатну квартиру, розташовану на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у двокімнатній квартирі, є рівні по 1/2 частині кожного.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 24.03.1995 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Перебуваючи в шлюбі 01 серпня 2001 року між відповідачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 01.08.2001 р., реєстровий № 12794.

Позивач вважає, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право вдасності на цю квартиру було ними набуто у період шлюбу.

У зв`язку з відсутності будь-яких усних чи письмових домовленостей про порядок поділу майна виникла необхідність вирішення спору у судовому порядку, тож позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Ухвалою Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 16 жовтня 2020 року о 15 год. 00 хв.

На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, було направлено запит до адресно-довідкового бюро щодо встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача.

Відповідач скористалася правом подати відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, та 01.09.2020 року звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в якій зазначила, що проти позову заперечує, вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну квартиру не підлягають судовому захисту та задоволенню судом, оскільки вказаний факт ніким не оспорюється. При цьому, не заперечувала той факт, що в період шлюбу, а саме 01.08.2001 року позивачем в інтересах сім`ї був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Зазначила, що в спірній кватирі крім неї та позивача на теперішній час зареєстровані та проживають спільна з позивачем донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка після шлюбу 05.08.2016 року змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 » а також її неповнолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є онуком позивача, що підтверджується доказами доданими до відзиву.

Ухвалою суду від 16.10.2020 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення до участі у справі органу опіки та піклування в якості третьої особи відмовлено, підготовче провадження по справі було закрите та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити у повному обсязі та проводити розгляд справи без застосування технічних засобів.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з письмовою заявою, у якій погодиласть з вимогами позивача та просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 березня 1995 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 36), який 11.04.2018 року було розірвано (а.с.12).

Згідно ч. 1ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

В період шлюбу, а саме 01.08.2001 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 01.08.2001 р., реєстровий № 12794, згідно якого позивач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., яка складається з двох жилих кімнат, розташованої на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку (а.с. 14).

Як вказувала позивач у позовній заяві та не заперечив відповідач по справі, що договір купівлі продажу квартири був укладений в інтересах сім`ї, тому спірну квартиру було зареєстровано 10.06.2020 року в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 , що також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 211980360 та копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 15-20).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 61 СК України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя має рівні права на майно. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч.3ст.368 Цивільного КодексуУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Приймаючи до уваги позицію відповідача, яка не дивлячись на відзив поданий 01.09.2020 року, все ж таки 01.02.2021 року визнала позов в повному обсязі, керуючись положеннями ст.ст. 63,65 СК України, з урахуванням того, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття позивачем права на вищевказане нерухоме майно, яке набуте перебуваючи з відповідачкою в шлюбі, за їх спільні кошти, що знайшло своє підтвердження, а тому, таке визнання може бути прийнято судом.

В силу ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач надав належні та достатні докази на підтвердження законності та правомірності своїх вимог, позивач має намір виділити частки в спільні сумісній власності, але без виділення частки майна позбавлений можливості реалізувати своє право, тому суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя вважає можливим визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку квартири.

На підставі наведеного ст. ст. 69-72, 74 СК України, ст. ст. 368, 369 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 6-8, 12, 141, 258-261 ЦПК України, Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира, розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у двокімнатній квартирі, розташованої на четвертому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є рівні по 1/2 частині кожного.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя: М.В. Бутенко