Справа № 740/2107/21
Провадження № 2/740/852/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А.М.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Приходько С.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФО-П ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, -

встановив:

13 квітня 2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФО-П ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь: заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7485 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131128 гривень.

В обґрунтування позову посилається на те, що 05.05.2017 була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ФО-П ОСОБА_2 01.10.2017 була звільнена з посади за угодою сторін. При звільненні ФО-П ОСОБА_2 не здійснив повного розрахунку при звільненні та заборгував їй зарплату за серпень, вересень та один робочий день жовтня 2017, крім того, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку у кількості 10 днів, що становить 7485 грн. Вважає, що у зв`язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати наявні достатні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки до звернення до суду з позовом, а саме 881 день, що становить 131128 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з наведених у ньому підстав.

Позивачка ОСОБА_1 , допитана в якості свідка суду показала, що при звільненні повний розрахунок з нею здійснений не був. Зазвичай при отриманні заробітної плати вона розписувалася у відомостях, але у серпні, вересні та жовтні нічого не підписувала та заробітну плату та відпускні не отримувала. Після звільнення у ФО-П ОСОБА_2 про виплату заборгованості до нього не зверталась, оскільки продовжувала працювати на тому ж робочому місці, але з іншим ФО-П та розраховувала, що заборгованість буде виплачена останнім. На якій підставі була звільнена не пам`ятає і, що її було звільнено ФО-П Богомаз на той час не знала.

Відповідач та його представник заперечили проти позовних вимог.

ФО-П ОСОБА_2 допитаний в якості свідка у судовому засіданні показав, що повністю розрахувався із позивачкою, про що свідчить надана останньою в якості доказу виписка із Пенсійного фонду України. Будь-яких звернень з боку позивачки до нього з приводу заборгованості по зарплаті на протязі цих років не було, хоча час від часу вони зустрічалися. Розрахунок із продавцями відбувався ним особисто, готівкою раз на місяць, складались відомості про отримання заробітної плати де останні розписувалися, в тому числі, і ОСОБА_1 . Чи писала остання заяву про звільнення не пам`ятає. Надати відповідні документи не може, оскільки вказані не збереглися внаслідок пожежі, яка відбулася у 2018 році. Коли перестав співпрацювали з компанією «Лосинівські ковбаси», продавці були звільнені за згодою сторін.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що працювала у ФО-П ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 продавцями у кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Під час роботи зарплата ОСОБА_2 виплачувалася вчасно, частинами кожного місяця. Зарплату отримували разом, згідно відомостей де розписувалась вона та ОСОБА_1 . До звільнення ОСОБА_1 ніяких зауважень з приводу заборгованості або невиплати зарплати в її присутності не висловлювала.

Суд, заслухавши представників сторін, сторін, допитаних в якості свідків та свідка ОСОБА_4 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з ФО-П ОСОБА_2 .

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі наказу № 4 від 04.05.2017 була прийнята ФО-П ОСОБА_2 № НОМЕР_2 на роботу продавцем продовольчих товарів за трудовим договором (№ запису 3). 01.10.2017 на підставі наказу № 10 ОСОБА_1 була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу, наданої Пенсійним фондом України, за кодом «» ОСОБА_2 в 2017 році ОСОБА_1 були нараховані суми заробітної плати за наступні місяці: травень -- 2880 грн., червень-вересень - 3200 грн., жовтень - 160,25 грн, листопад-грудень - 0,00 грн.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Разом з тим, судом встановлено, зокрема із індивідуальної відомості про застраховану особу наданої Пенсійним фондом України на ОСОБА_1 , ФО-П ОСОБА_2 , не мав перед працівником ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі на час її звільнення.

Враховуючи те, що під час розгляду цієї справи не було встановлено порушення відповідачем прав позивачки на виплату належних їй заробітної плати при звільненні, то суд вважає за необхідне відмовити у цій частині позову.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, для вирішення судом вимог, заявлених з підстав, які передбачені ст.ст.116, 117 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», позивачу необхідно довести, а суду необхідно встановити факт звільнення позивача з підприємства, установи, організації, а також дату та підставу звільнення.

Суд звертає увагу, що згідно запису в трудовій книжці позивачка звільнена на підставі наказу від 01.10.2017 №10 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не спростовано доводи позивачки, що при звільненні останній не була виплачена грошова компенсація за невикористані нею дні щорічної відпустки.

З огляду на наведене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за невикористану відпустку тривалістю 10 днів у розмірі 1085 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи, що при звільненні позивачки з роботи з відповідачем не були проведені всі розрахунки при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Статтею 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку .

Підставою відповідальності власника відповідно до ст.117 КЗпП є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст.ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність його вини у затримці повного розрахунку з позивачкою при звільненні.

Проте, при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 гривень. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, суд доходить висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачкою при звільненні є порушенням ст.ст.47 та 116 КЗпП України, у зв`язку з цим позивачці необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 02.10.2017 по 08.04.2021 у сумі 5000,00 грн.

Питання про розподіл судових витрат в частині сплати судового збору суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Щодо інших судових витрат у справі, зокрема витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що позивачкою не було надано доказів понесення нею судових витрат в розмірі заявлених 10000 грн, отже в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265, 430 ЦПК України, ст.ст.115, 116, 117, 233 КЗпП України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1085 (однієї тисячі вісімдесят п`ять) грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 5 000 (п`яти тисяч) грн., а всього 6085 (шість тисяч вісімсот п`ять) грн. (сума зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з ФО-П ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 49 грн. (сорок дев`ять) грн. 83 коп.

Стягнути з ФО-П ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 131 (сто тридцять одну) грн. 66 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2

Повний текст рішення буде складено протягом 5 днів.

Суддя: Т.О. Гагаріна