Номер провадження 22-ц/804/374/21
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/374/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Гладуха О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2020 року цивільну справу №243/11365/19 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради, органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, про визнання фізичних осіб безвісно відсутніми (головуючий у 1 інстанції суддя Гончарова А.О., повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання фізичних осіб безвісно відсутніми. В обґрунтування якої зазначала, що заявник та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі, окрім заявника, також зареєстровані ОСОБА_4 із дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В травні 2014 року ОСОБА_4 разом з сином виїхали до Російської Федерації. З цього часу вони на зв`язок не виходять, їх місце проживання заявнику невідоме, з вказаного часу в квартирі вони не з`являлись. В зв`язку з їх реєстрацією в квартирі, заявник несе додаткові витрати на сплату комунальних послуг та не може оформити субсидію. Визнання цих осіб безвісно відсутніми необхідно заявнику для зняття їх з реєстрації. У зв`язку з чим, просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безвісно відсутніми.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2020 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, заявник подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволені її заяви, оскільки ОСОБА_4 та ї син ОСОБА_5 виїхали до Російської федерації у 2014 році та з цього часу відомостей про їх місце перебування немає. Законодавством України не передбачено, як обов`язкова підстава для визнання особи безвісно відсутньою, справа в органах поліції про їх розшук. Зазначене рішення суду не вплине на право проживання осіб у квартирі оскільки воно може бути скасовано за їх заявою.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Від представника третьої особи - органу опіки та піклування Слов`янської міської ради надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Інші особи апеляційний суд про причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність незявившихся осіб, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Згідно зі статтею 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Положеннями статті 305 ЦПК України визначено, що заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. (ст..306 ЦПК)

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «БТІ» м.Слов`янська від 28.04.2007 року на підставі свідоцтва про право власності від 06.03.2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках, по 1/3 частці кожній, належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

04.10.2008 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2008 року.

Згідно з актом ОСББ «Ласпі» від 23.09.2019 року, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дочка), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онук), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук). ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали та за вказаною адресою з травня 2014 року не проживають.

Відповідно до довідки Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області від 22.11.2019 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розшуку за Слов`янським ВП ГУНП в Донецькій області, а також за іншими відділами та відділеннями НП України не перебуває.

З метою встановлення її місця знаходження була проведена звірка з лікувальними закладами та відділеннями СМЕ м. Слов`янськ та суміжних міст і областей України, проте перераховані заходи позитивного результату не дали, оскільки ідентифікувати останню серед невідомих хворих та невпізнаних трупів не представилось можливим у зв`язку з відсутністю схожих прикмет зовнішності. Остання була перевірена за обліками СБУ, ДІАЗ МВС України та списками звільнених полонених. Було здійснено моніторинг мережі Інтернет. Наразі інформації про місце знаходження та місце проживання ОСОБА_4 на території України відсутня.

Відповідно до довідки Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області від 27.07.2020 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розшуку за Слов`янським ВП ГУНП в Донецькій області, а також за іншими відділами та відділеннями НП України не перебуває. Заяви про безвісне зникнення або смерть останнього до ВКП Слов`янського ВП не поступали. З метою встановлення його місця знаходження була проведена звірка з лікувальними закладами та відділеннями СМЕ м. Слов`янськ, проте перераховані заходи позитивного результату не дали, оскільки ідентифікувати останнього серед невідомих хворих та невпізнаних трупів не представилось можливим у зв`язку з відсутністю схожих прикмет зовнішності. Наразі інформації про місце знаходження та місце проживання ОСОБА_5 на території України відсутня.

Згідно з повідомленнями відділу освіти Слов`янської міської ради від 26.11.2019 року та від 02.12.2019 року за період з січня 2014 року ОСОБА_5 не навчався і станом на 26.11.2019 року не навчається в закладах загальної середньої освіти Слов`янської міської ради.

Відповідно до повідомлень ДНЗ №30 «Казка» та КЗ «ДНЗ комбінованого типу №66 «Журавлик», ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені дошкільні заклади не відвідував.

Згідно з повідомленням відділу освіти Слов`янської міської ради від 22.04.2020 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував КЗ ДНЗ №3 «Ромашка» з 2011 року по 18.06.2013 року, та з 19.06.2013 року по переводу перейшов у КЗ ДНЗ №15 «Колосок», в якому перебував до 29.08.2014 року.

Відповідно до повідомлення КЗ ДНЗ №15 «Колосок», ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував дошкільний заклад з 19.06.2013 року по 29.08.2014 року, відомостей куди вибув малолітній ОСОБА_5 немає.

Згідно з повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.06.2020 року, відомостей про перетинання державного кордону України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 25.06.2015 року по 25.06.2020 року не виявлено.

Відповідно до п.29 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявником не надано доказів щодо вжиття усіх необхідних заходів для встановлення місця знаходження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Сам по собі факт їх не проживання за місцем реєстрації з 2014 року не є безумовною підставою для визнання їх безвісно відсутніми.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 не убачається обґрунтованих даних про обставини, які давали б підстави визнати безвісно відсутніми її доньку та онука. Крім того, будь-яких даних про те, що існували обставини про загрози їх життю або обставини, що дають підстави припускати загибель, заявником не надано, а мета заяви зводиться до необхідності зняття останніх з реєстрації у квартирі, яка належить заявнику та її донькам (зокрема ОСОБА_4 ) на праві спільної сумісної власності. При цьому заявником зазначено, що її донька та малолітній онук виїхали на постійне проживання до Російської Федерації у 2014 році. Інформації щодо відсутності їх перебування у РФ не надано. Сам по собі факт їх непроживання за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання їх безвісно відсутніми.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18) зазначено, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

На підтвердження даної заяви ОСОБА_1 надала акт обслідування житлового приміщення від 23 вересня 2019 року, згідно якого ОСОБА_4 та її син, ОСОБА_5 , не проживають за адресою реєстрації з травня 2014 року та повідомлення закладів освіти, що малолітній ОСОБА_5 у м.Слов`янськ не навчається. Однак апеляційний суд зазначає, що ці факти не можуть свідчить, що вказані особи є безвісно відсутніми, оскільки заявник особисто зазначає, що з 2014 року останні виїхали до РФ на постійне місце проживання. Доказів, що ОСОБА_4 та її син, ОСОБА_5 , не перебувають на території РФ заявником не надано.

У відповіді, яка надана Державною прикордонною службою України зазначено про відсутність відомостей щодо перетинання державного кордону ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з 25.06.2015 року по 25.06.2020 року. Та окремо зазначено, що дана інформації зберігається у базі даних протягом п`яти років. За таких обставин не можна достеменно стверджувати, що останні не перетинали державний кордон України в 2014 році.

Звертаючись до суду із заявою, заявник констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з її донькою і онуком та відомостей про місце їх знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою, але сам по собі факт не проживання осіб за місцем їх реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про їх місце перебування не є безумовною підставою для визнання осіб безвісно відсутніми.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.Д. Канурна

Ю.М.Мальований