КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 759/7320/18

провадження № 22-ц/824/3676/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_8 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року у складі судді Шум Л.М.

за заявою представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля VolkswagenPassat 2012 року випуску, який укладено між позивачем та ОСОБА_9 14 липня 2015 року на підставі довідки-рахунка серії ААЕ №287405, виданої ФОП ОСОБА_8 14 липня 2015 року; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 445 420 грн, а також 5 159 грн судового збору та 9 500 грн витрат на правову допомогу адвоката.

23 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт та заборонити відчуження транспортного засобу Toyota Auris, д.н.з. НОМЕР_1 ; квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_5 .

В обґрунтування заяви зазначав, що скасування заочного рішення у даній справі є підставою для зняття з майна арешту, накладеного відповідно до виконавчого провадження ВП №62764033, з огляду на що, з`явилася реальна загроза приховування майна відповідачем та унеможливлення виконання рішення суду, яке може бути прийнято за результатами розгляду справи.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_5 вже намагалася зняти всі обмеження, накладені приватним виконавцем під час виконання заочного рішення по даній справі, що свідчить про її бажання відчужити таке майно на користь третіх осіб.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт та заборонено відчужувати транспортний засіб Toyota Auris, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 14 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що районний суд не врахував права відповідача та не застосував зустрічного забезпечення позову шляхом внесення грошових коштів у межах часткової вартості автомобіля, що є предметом спору, а саме 115 000-120 000 грн, на депозитний рахунок суду.

28 січня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_7 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

03 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_5 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник ОСОБА_6 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття таких заходів може порушити майнові права та інтереси позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

За положеннями частини першої статті 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

За частиною п`ятою статті 154 ЦПК України, розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Passat, 2012 року випуску, та повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 445 420 грн.

У заяві про забезпечення позову представник позивача просив накласти арешт та заборонити відчуження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_5 , а також зазначив, що на його думку відсутні правові підстави для застосування зустрічного забезпечення позову, а заявлені вимоги є співмірними до заявленої суми позову.

Таким чином, зважаючи на спосіб забезпечення позову (накладення арешту та заборона відчуження), відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 у розумінні вимог частини третьої статті 154 ЦПК України зазнає будь-яких збитків, що можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати заходи зустрічного забезпечення позову шляхом внесення грошових коштів у межах часткової вартості автомобіля є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Разом з тим, матеріали справи не містить жодних даних, які б вимагали від суду безальтернативного обов`язкового застосування заходів зустрічного забезпечення, таких відомостей не було надано і ОСОБА_5 ані в суді першої, ані апеляційної інстанції.

Натомість на аркушах справи 11-12 міститься копія паспорта позивача ОСОБА_6 , з якої вбачається, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання останнього є: АДРЕСА_3 .

Оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову, ОСОБА_5 не наводить жодного обґрунтування безпідставного, неправильного та/або незаконного, на її думку, застосування заходу забезпечення, посилаючись виключно на незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення.

Отже, відповідачем не доведено необхідності у застосуванні зустрічного забезпечення, розміру можливих збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову, а також не надано будь-яких доказів на підтвердження їх можливого існування.

На підставі викладеного та зважаючи на наявність у позивача зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання/перебування на території України, а також ураховуючи, що будь-яких інших підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду ОСОБА_5 в апеляційній скарзі не наведено, колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали.

Окрім того, відповідачі не позбавлені права звернутись до суду першої інстанції із заявою про застосування зустрічного забезпечення у разі наявності на це підстав.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги відповідача колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову та не спростовують правильних висновків місцевого суду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, як такої, що є законною та обґрунтованою.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не убачає підстав для її скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «09» лютого 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай