Ухвала

09 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 457/649/18

провадження № 61-1457ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради, про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради, про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира розташована на другому поверсі чотириповерхового багатоквартирного будинку та облаштована балконом площею 0,8 кв. м. ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 у цьому ж будинку, розташована на третьому поверсі. Квартира теж облаштована балконом, який знаходиться над балконом позивача. ОСОБА_1 восени 2017 року здійснено розширення площі балкону без дозволу на проведення будівельних робіт. За зверненням ОСОБА_2 відділом державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради 28 грудня 2017 року проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за результатами якої складено акт. Згідно зі складеним актом відповідачкою повідомлення про початок будівельних робіт не подавалося. 28 грудня 2017 року інспектором відділу державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради Кіндракевич В. В. складено протокол про те, що ОСОБА_1 виконуються будівельні роботи з розширення балкону № 44 без права на виконання будівельних робіт, за що передбачена відповідальність частиною п`ятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 28 грудня 2017 року інспектором відділу Державного архітектурно-будівельного контролю видано припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт. Не зважаючи на припис, відповідачка продовжувала роботи з розширення балкону, вставила віконні рами, здійснила обшивку вагонкою, утеплення, влаштувала покрівлю. У зв`язку з викладеним, позивач просила зобов`язати ОСОБА_1 провести демонтаж (знесення) конструкцій, використаних для розширення балкону у квартирі АДРЕСА_3 та привести балкон у попередній стан.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 28 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради, про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що у ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що в ході здійснення робіт на балконі у квартирі АДРЕСА_3 мало місце втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. Суд критично оцінив висновок експерта, зазначивши, що експерт не мав змоги зробити об`єктивні висновки, оскільки об`єкт не досліджувався експертом безпосередньо.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 травня 2019 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради, про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону - задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 , провести демонтаж (знесення) конструкцій, використаних для розширення балкону у квартирі АДРЕСА_3 (металевий кутник, плита деревинностружкова, обшивка («вагонка»), віконні рами, покрівля та ін., привівши балкон квартири АДРЕСА_2 у попередній стан. Вирішено питання судового збору.

У січні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у цій справі є: вимога немайнового характеру про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Крім того, ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 19 вересня 2018 року справу № 457/649/18 визнано малозначною.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 753/14305/17 є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Натомість доводи заявника зводяться до незгоди з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що у свою чергу не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, є необґрунтованими, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: відділ державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради, про зобов`язання провести демонтаж конструкцій, використаних для розширення балкону відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик