Справа № 462/447/21 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2577/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року в складі судді Постигач О.Б. в справі за позовом Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,-

встановив:

У січні 2021 року позивач ЛКП «Залізничнетеплоенерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.

Вимоги обгрунтовував тим, що є виробником та виконавцем послуг з постачання теплової енергії споживачам, зокрема надає послуги з постачання теплової енергії відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 . Площа квартири відповідачів включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження. Будинок відповідачів обладнаний лічильником опалення і щомісячно позивач отримує покази використаної теплової енергії. Відповідачам за теплову енергію в період з 01.07.2018 по 30.04.2020 нараховано 19572,42 грн. Заборгованість відповідачів за вказаний період не погашалась.

Просив стягнути з відповідачів 19572,42 грн. заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01.07.2018 по 30.04.2020 та судовий збір.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» заборгованість по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01.07.2018 р. по 30.04.2020 р. в розмірі 19572,42 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» по 378,36 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Стверджує, що між ним та позивачем не існує договірних відносин щодо постачання централізованого опалення, відтак нарахування відповідного боргу є безпідставним.

При цьому, покликається на те, що відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Звертає увагу, що ЛКП «Залізничнетеплоенерго» мало опублікувати текст договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування або на власному сайті, а також розмістити оголошення на інформаційних стендах під`їздів будинку, однак цього зроблено не було.

В свою чергу, вважає, що дії позивача по підготовці та опублікуванню договору про надання послуг за централізоване опалення у газеті «Високий Замок» від 01.07.2014 суперечать ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Покликається на скасування судом судового наказу про солідарне стягнення заборгованості, за його заявою, а також те, що у відповідному наказі суд встановив необґрунтованість вимог стягувача.

В апеляційній скарзі зазначає, що нарахування за надані позивачем послуги, які долучені до позовної заяви, є нечитабельними, незрозумілими та ніким не засвідченими.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 травня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

На виконання вимог закону ЛКП «Залізничнетеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення в газеті «Високий Замок» від 01.07.2014 № 92, оскільки вказаний договір є договором приєднання, відтак може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, своїх умов інша сторона запропонувати не може.

Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідачі ними користуються.

Таким чином, оскільки одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання, при цьому відповідачі взятих на себе зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість у сумі 19572,42 грн., розрахунок щодо якої, стороною відповідачів не спростований, відтак користуючись житлово-комунальними послугами, споживачі зобов`язані їх оплатити.

Суд звернув увагу, що сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Також, суд не взяв до уваги покликання відповідача ОСОБА_1 у відзиві на існування між сторонами іншого судового спору, оскільки сторони у такому та у даній справі № 462/447/21 є відмінними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки ЛКП «Сяйво» з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 05.03.2020 № 947, відповідачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , власником будинку є міська рада (а.с. 24).

З відомості про нарахування та оплату послуг слідує, що відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з центрального опалення відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 25).

Згідно цієї ж відомості, за центральне опалення за мешканцями квартири АДРЕСА_2 є борг у розмірі 19572,42 грн.

21.07.2020 Залізничний районний суд м. Львова за заявою ЛКП «Залізничнетеплоенерго» видав судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 19572,42 грн.

При цьому, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.08.2020 судовий наказ від 21.07.2020 у справі № 462/4267/20 скасовано за заявою ОСОБА_1 (а.с. 37-38).

Звертаючись із позовними вимогами ЛКП «Залізничнетеплоенерго»зазначає, що надає послуги з постачання теплової енергії відповідачам, площа квартири яких включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження, відтак за теплову енергію в період з 01.07.2018 по 30.04.2020 останнім нараховано 19572,42 грн., однак така заборгованість не погашалася.

Заперечення відповідача ОСОБА_1 стосовно заявлених вимог зводиться до того, що договірні відносини щодо постачання централізованого опаленняміж сторонами відсутні, тому відповідні нарахування заборгонованості є безпідставним.

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Правовідносини між виконавцем послуг та споживачем в сфері надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила від 21 липня 2005 року № 630), Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (далі Методика від 22 листопада 2018 року № 315).

Так, спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості;

Індивідуальний споживач, зокрема, зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 3 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

В свою чергу, згідно із ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції закону від 2004 року, договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

На виконання вимог закону ЛКП «Залізничнетеплоенерго» підготувало та опублікувало договір про надання послуг за централізованого опалення в газеті «Високий Замок» від 01.07.2014 № 92 (5156).

Колегія суддів виходить з того, що пропозиція укладення договору звернена до невизначеного кола осіб, є публічною пропозицією (офертою) укласти договір, якщо вона містить усі істотні умови договору.

Фактом приєднання споживача до умов договору централізованого теплопостачання є документальне підтвердження споживання відповідних послуг, а саме: покази зафіксовані в Актах зняття показів засобів обліку теплової енергії, згідно з якими вбачається різниця у показниках лічильника (а.с. 26-36).

Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц, і на думку колегії суддів, не може свідчити про відсутність порушеного права позивача, за наявності доказів, які підтверджують обставини, якими останній обґрунтовує свої вимоги, що вказують на розмір заборгованості по фактично спожитих боржником послугах.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримане касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Між тим, відповідач ОСОБА_1 , фактично стверджуючи про відсутність договірних відносин між сторонами, як підстави для нарахування коштів за надані послуги, тим самим вважає, що послуги які йому надавались впродовж відповідного часу, мають бути безкоштовними, оскільки не довівши суду факту отримання відповідних послуг від іншого виконавця, відмінного від позивача чи невикористання послуг, які надаються за адресою АДРЕСА_3 в принципі, позивач вважає нарахування неправомірним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

В той же час, матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири, у якій зареєстровані та проживають відповідачі від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання їм послуг з постачання тепла.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Зокрема, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.03.2017 № 342 ЛКП «Залізничнетеплоенерго» переоформлено ліцензії АВ № 597442 на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, АВ № 597443 на право провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, АВ № 597444 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, видані ЛКП «Залізничнетеплоенерго» на безстрокові (а.с. 22-23).

Слідуючи статуту ЛКП «Залізничнетеплоенерго» від 20.01.2020, підприємство є правонаступником комунального підприємства теплових мереж Залізничного району м. Львова (а.с. 10-11).

Іншими словами, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» має право надавати та надає теплову енергію за адресою: АДРЕСА_3 , що, у тому числі, підтверджується актами зняття показів засобів обліку теплової енергії та зняття показів комерційних засобів обліку (а.с. 26-36).

Колегія суддів виходить з того, що пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004) було передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який чинний на даний час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Разом з цим, допустимих доказів про те, що позивач неналежним чином чи не в повному обсязі (якості) надавав відповідачам послуги з постачання теплової енергії, останніми суду не надано, як і не надано доказів відмови від отримання вказаних послуг, які надавалися позивачем, протилежного судом не встановлено.

Як зазначалося вище, внаслідок невиконанням своїх зобов`язань з оплати комунальних послуг у відповідачів виникла заборгованість, яка згідно розрахунку за період з 01.07.2018 по 30.04.2020 становить 19572,42 грн.

Колегія суддів погоджується з тим, що наданий стороною позивача розрахунок, що міститься в матеріалах справи, відповідачами не спростований, інший альтернативний не наданий, тому підстави не брати такий до уваги, відсутні.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

При цьому, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Таким чином, не надаючи правової оцінки, а лише констатуючи факт про те, що підставою скасування ухвалою Залізничного районного суду м Львова від 26.08.2021 судового наказу цього ж суду від 21.07.2020, справа № 462/4267/20, була наявність встановленого судом спору про право, яке власне повинно вирішуватися у позовному провадженні, покликання на таку ухвалу в апеляційній скарзі, в контексті доводів необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, є суб`єктивним розумінням апелянтом відповідних норм процесуального права та на увагу не заслуговують.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк