Єдиний унікальний номер 229/5918/19
Номер провадження 22-ц/804/301/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу № 229/5918/19 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» про визнання договору емфітевзису недійсним за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року (суддя Лебеженко В.О., повний текст рішення складений 15 жовтня 2020 року),

в с т а н о в и в :

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» про визнання договору емфітевзису недійсним, посилаючись на те, що позивачка є власницею земельної ділянки площею 14,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0548, що знаходиться на території селищної ради Новоселівка Перша Ясинуватського району Донецької області. 14 лютого 2018 року їй стало відомо, що між нею та відповідачем у справі нібито було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), який був зареєстрований 03 квітня 2015 року. Дана обставина стала їй відома з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 лютого 2018 року №113903897. Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) між нею та відповідачем не укладалося, і вона не ставила будь-яких підписів. У 2008 році нею було надана довіреність на ім`я ОСОБА_2 , яка діяла до 10 червня 2011 року. Повноваження, які були зазначені у довіреності, це представляти інтереси з питань обміну земельними ділянками. Повноважень на укладання договорів емфітевзису цією довіреністю вона не надавала. Тому, вважає що даний договір емфітевзису є недійсним. Просила суд визнати недійсними договір про надавання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 20 березня 2011 року, укладений між нею та відповідачем; зобов`язати відповідача повернути належну їй на праві приватної власності земельну ділянку.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» про визнання договору емфітевзису недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільскогосподарських потреб (емфітевзис), який укладений 20 березня 2011 року між ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета», кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0548, що знаходиться на території Новоселівської Першої селищної ради Ясинуватського району Донецької області, загальною площею 14,08 га.

Зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» повернути ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 14,08 га, кадастровий номер :05:000:0548, яка розташована на території Новоселівської Першої селищної ради Ясинуватського району Донецької області.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ТОВ «Агро-Бета» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, допустив порушення норм матеріального права, а саме статей 256-258, 261, 265 ЦК України та норми процесуального права, зокрема статті 77, 78, 81 ЦПК України. Судом не враховано відзив на позов, в якому заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ще в 2011 році. Зокрема, з моменту укладення оскаржуваного договору емфітевзису. Так, твердження позивачки, що їй стало відомо лише 14 лютого 2018 про укладення між нею та ТОВ «Агро-Бета» договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є таким, що вводить в оману суд та таким, що призвело до ухвалення рішення, що не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції не застосував положення статей 256, 261, 267 ЦК України, правові позиції Верховного Суду України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16, від 28 вересня 2016 року у справі №6-832цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-2165цс15, постанову Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі №904/4342/18, та, оскільки відповідачем було письмово заявлено про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову.

Позивачка ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надала.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надала заяву, згідно якої просить суд розглянути справу за її відсутності.

Представник відповідача ТОВ «Агро-Бета» в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 14,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0548, що знаходиться на території с/ради Новоселівка Перша Ясинуватського району Донецької області (а.с.6).

З Витягу з Єдиного реєстру довіреностей № 39550852 від 27 червня 2019 року вбачається, що 10 червня 2008 року ОСОБА_1 надала право своєму представнику ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань обміну земельними ділянками, строк дії довіреності до 10 червня 2011 року (а.с.5).

З листа № 899/01-16 від 08 жовтня 2020 року приватного нотаріуса Ясинуватського районного нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Дорменок Ю.М. вбачається, що не є можливим надати копію довіреності, посвідчену 10 червня 2008 року від імені ОСОБА_1 , тому що за попереднім розташуванням робочого місця приватного нотаріуса за адресою: АДРЕСА_1 напрацьований приватним нотаріусом архів за період з 19 вересня 2007 року був вилучений та вивезений у невідомому напрямку представниками міністерства юстиції так званої ДНР (а.с.88).

20 березня 2011 року між власником земельної ділянки ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та ТОВ «Агро-Бета» був укладений договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 14,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0548, що знаходиться на території с/ради Новоселівка Перша Ясинуватського району Донецької області, строк дії договору - 100 років, зі сплатою компенсаційного платежу у розмірі 2 грн. на рік, відносно земельної ділянки, власником якої є позивачка (а.с.22-26).

Договір емфітевзису був зареєстрований 31 березня 2015 року в Реєстраційній службі Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.6).

Задовольняючи позов про визнання договору емфітевзису недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивачки ОСОБА_2 , укладаючи зазначений договір, перевищив свої повноваження, надані довіреністю, не погодивши відступ від меж повноважень зі своїм довірителем, позивачкою у справі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником позивачки, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Відповідно до частини першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).

За змістом Витягу з Єдиного реєстру довіреностей № 39550852 від 27 червня 2019 року вбачається, що 10 червня 2008 року ОСОБА_1 надала право своєму представнику ОСОБА_2 представляти її інтереси з питань обміну земельними ділянками, тобто земельної ділянки площею 14,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0548, що знаходиться на території с/ради Новоселівка Перша Ясинуватського району Донецької області.

Для виконання цих повноважень ОСОБА_1 надала представнику право здійснювати конкретні, визначені у довіреності дії та визначила його право на укладання від її імені конкретних договорів, обумовивши це у довіреності, зокрема: договорів щодо обміну земельної ділянки.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилається на те, що при укладенні оспорюваного договору про надання права користування земельною ділянкою (емфітевзису) її представник перевищив свої повноваження, оскільки вона не уповноважував його на укладання такого договору і не схвалювала його в наступному.

З Витягу з Єдиного реєстру довіреностей № 39550852 від 27 червня 2019 року вбачається, що зміст даної довіреності свідчить про те, що довіритель надав право представнику на укладання конкретного договору, а саме: договору щодо обміну земельної ділянки, однак не уповноважував повіреного на укладання від її імені іншого за правовими наслідками та менш вигідного для довірителя договору - договору емфітевзису, який було укладено строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у сумі 2 грн. на рік.

Отже, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки довіреність, на підставі якої було вчинено оспорений правочин, не містить визначених повноважень повіреного на укладення договору емфітевзису (який було укладено строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у сумі 2 грн. на рік) відносно земельної ділянки площею 14,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :05:000:0548, власником якої є позивачка.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Апеляційний суд вважає, що довіреність, видана 10 червня 2008 року ОСОБА_1 представнику ОСОБА_2 , не містить визначених довірителем повноважень на укладення повіреним інших за правовими наслідками та менш вигідних для довірителя договорів, зокрема довіреністю не обумовлено права повіреного на укладення договору емфітевзису строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у розмірі 2 грн. на рік.

До аналогічного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 229/1722/18 (провадження № 61-4317св19), від 20 травня 2019 року у справі № 229/92/18 (провадження № 61-48512св18).

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що про існування договору емфітевзису позивачка дізналася 14 лютого 2018 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована 14 лютого 2018 року (а.с.6).

Отже, перебіг строку позовної давності починається з моменту, коли ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права, а саме з 14 лютого 2018 року та звернулася до суду в межах встановленого законом строку позовної давності. Позивачка особисто спірний договір не підписувала та відповідачем відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що його існування вона була обізнана раніше, ніж 14 лютого 2018 року.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що довіреність, на підставі якої було вчинено оспорюваний правочин, не містить визначених повноважень повіреного на укладення договору емфітевзису, який укладено строком на 100 років зі сплатою компенсаційного платежу у сумі 2 грн. на рік, відносно земельної ділянки, власником якої є позивачка. Укладаючи оспорюваний договір емфітевзису представник з власної ініціативи розширив межі наданих йому повноважень, не погодив такий відступ із довірителем і не отримав наступного схвалення останнім, що є підставою для визнання такого правочину недійсним, та як наслідок, підставою для зобов`язання відповідача повернути позивачці спірну земельну ділянку.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи