ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2762/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою - Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шашликов Д.Г., звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» (надалі ТОВ «М-ЛИТ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 травня 2015 року по 18 лютого 2021 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі.

18.02.2021 року трудовий договір, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у 25 календарних дні, був розірваний. При цьому, при звільненні з ним не був проведений розрахунок в повному обсязі.

На звернення адвоката позивача до адміністрації ТОВ «М-ЛИТ», було видані документи, серед яких, розрахунковий лист по заробітній платі ОСОБА_1 про те, що станом на 18.02.2021 року заборгованість за підприємством складає 92330,62 грн. платіжне доручення від 12 березня 2021 року про виплату нарахованої заробітної плати в розмірі 73 364 грн. 85 коп. та платіжне доручення від 12 березня 2021 року про виплату нарахованої заробітної плати в розмірі 18 634 грн. 85 коп. Крім цього, відповідачем було надано довідку про середній заробіток, згідно якої на момент роботи у даному Товаристві заробітна плата позивача за грудень 2020 року склала за 24 дні 18 201 грн. 91 коп. та в січні 2021 року за 13 днів 15 494 грн. 08 коп.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.02.2021 року по 12.03.2021 року, в розмірі 10 987 грн. 80 коп. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 10 987 грн. 80 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп., витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 2 000 грн. 00 коп., а всього: 2 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «М-ЛИТ» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, оскільки зміст резолютивної частини рішення не містить чіткого визначення періоду затримки проведення розрахунку з позивачем ОСОБА_1 .

Не погоджується з стягненням на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки, на думку відповідача, вони не підтвердженні належними документами. Посилається на правові позиції Верховного Суду України від 01.10.2002 року та Верховного Суду від 17.10.2018 року та зазначає, що без наявності завіреної належним чином копії банківського документу відсутні правові підстави для задоволення вимог про стягнення витрат з правничої допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 28-к ТОВ «М-ЛИТ» від 27 травня 2015 року ОСОБА_1 прийнято на посаду модельника з металевих моделей ливарного цеху з посадовим окладом, згідно штатного розпису, з випробувальним строком 01 місяць (а.с.7).

Наказом № 23-к ТОВ «М-ЛИТ» від 18 лютого 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку 25 календарних днів (а.с.8).

Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» (а.с.9), заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на лютий 2021 року склала, 92 330 грн. 62 коп. При цьому, в матеріалах справи наявне платіжне доручення № 7499 від 12 березня 2021 року на суму 73 965 грн. 77 коп. та платіжне доручення № 7496 від 12 березня 2021 року на суму 18 364 грн. 85 коп., тобто, на загальну суму в розмірі 92 330 грн. 62 коп. (а.с.10-11), з яких вбачається, що відповідачем здійснювалися відповідні перерахунки на рахунок ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилався на те, що при звільненні 18 лютого 2021 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, за угодою сторін, відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунок та не виплачено всіх коштів, належних йому до виплати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши факт звільнення позивача із займаної посади 18 лютого 2021 року та проведення роботодавцем ТОВ «М-ЛИТ» остаточного розрахунку при звільненні з позивачем 12 березня 2021 року, виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 987 грн. 80 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 18 лютого 2021 року, відповідач ТОВ «М-ЛИТ» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 18.02.2021 року по 12.03.2021 року (15 днів).

Погоджується колегія суддів і з розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05.10.2016 року, Постанові Верховного Суду № 61-28733св18 від 05.12.2018 року та Постанові Верховного Суду № 61-1564св20 від 22.02.2021 року котрі, в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, кількість робочих днів затримки виплати зарплати за період з 18.02.2021 року дати звільнення позивача по 11.03.2021 року дата що передувала остаточному розрахунку відповідача з позивачем, становить 15 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 732,52 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «М-ЛИТ».

Отже, оскільки кількість робочих днів затримки нарахованої заробітної плати за період з 18.02.2021 року по 11.03.2021 року, включно, становить 15 робочих днів, середній заробіток за час затримки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, становить 10987,80 грн. (732,52 грн. х 15 днів затримки розрахунку).

Колегія суддів, враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який колегія суддів вважає вірним та погоджується з ним, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18.02.2021 року по 11.03.2021 року, в сумі 10987,80 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, оскільки зміст резолютивної частини рішення не містить чіткого визначення періоду затримки проведення розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , адже резолютивна частина рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, містить висновок про задоволення позову та висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 10987,80 грн. При цьому, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить фактичні обставини, встановлені судом, зокрема судом встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10987,80 грн. стягується за період за період з 18.02.2021 року по 12.03.2021 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, та судом першої інстанції наведено відповідний розрахунок.

Щодо доводів апеляційної скарги про незгоду зі стягненням з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, з посиланням на правові позиції касаційного суду за 2002 та 2018 рік, колегія суддів не бере їх до уваги, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, вказано, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Отже, посилання відповідача у апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи документів, що свідчать про оплату гонорару адвокату, пов`язаних із наданням правової допомоги, є помилковим.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: