Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 521/2571/14-ц

провадження № 61-21498св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Палар ЛТД», ОСОБА_2

особа, яка подала апеляційну скаргу - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 26 березня 2014 року у складі судді Мазун І. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст клопотання про забезпечення позову

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Палар ЛТД» (далі - ТОВ «Палар ЛТД»), ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Разом з позовом ОСОБА_1 подав до суду клопотання про забезпечення позову. На обґрунтування клопотання вказував, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань щодо повернення боргу за договором позики. Крім того, існує велика ймовірність того, що невжиття заходів забезпечення позовних вимог може призвести до утруднення виконання рішення суду.

У зв`язку із викладеним, з метою забезпечення позову, позивач просив суд:

накласти арешт на будинок, загальною площею 223,1 кв. м, житловою площею 25,4 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ;

заборонити Малиновському районному відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Малиновському районному відділу в місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області реєструвати місце проживання (тимчасового перебування) будь-яких осіб в будинку на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 26 березня 2014 року клопотання ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешт на будинок, загальною площею 223,1 кв. м, житловою площею 25,4 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що клопотання про забезпечення позову є доведеним та обґрунтованим. Суд вказав, що ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань з повернення боргу за договором позики від 25 листопада 2011 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позовних вимог може призвести до утруднення виконання рішення суду. Тому суд першої інстанції наклав арешт на будинок, який належить ОСОБА_2 .

Водночас, суд першої інстанції не погодився з вимогами ОСОБА_1 щодо заборони Малиновськомурайонному відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Малиновському районному відділу в місті Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області реєструвати місце проживання (тимчасового перебування) будь-яких осіб у будинку на АДРЕСА_1 , оскільки ці вимоги не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Палар ЛТД», ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь позивача борг у розмірі 1 225 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 26 березня 2014 року, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») як сторона, яка не приймала участі у розгляді справи, проте вважає, що оскаржуваною ухвалою суду порушені права банку, подало апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 26 березня 2014 року - без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення у справі.

Суд зазначив, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

ПАТ «Державний ощадний банк України» не належить до кола осіб, які приймали участь у справі, у якій було вжито судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна боржника. Банк є іпотекодержателем нерухомого майна, на яке накладено арешт ухвалою суду в порядку забезпечення позову у цивільній справі.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» має право звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи ПАТ «Державний ощадний банк України» про те, що суд накладаючи арешт не звернув уваги на той факт, що спірний будинок є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22 листопада 2007 року, який було укладено між банком та ОСОБА_2 , оскільки заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У грудні 2019 року АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що частково задовольняючи клопотання про забезпечення позову та накладаючи арешт на будинок, який належить боржнику, суд першої інстанції не з`ясував дійсних обставин справи, не встановив факт того, що спірний будинок є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22 листопада 2007 року № 54, який було укладено між банком і ОСОБА_2 та зареєстровано у державному реєстрі.

Оскільки державна реєстрація іпотеки відбулась 22 листопада 2007 року, а державна реєстрація обтяження на підставі оскарженої ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 26 березня 2014 року у день її постановлення, то згідно з статтею 3 Закону України «Про іпотеку» АТ «Державний ощадний банк України» має вищий пріоритет перед вказаним обтяженням.

Арешт, накладений оскарженою ухвалою суду першої інстанції на предмет іпотеки, позбавляє АТ «Державний ощадний банк України» можливості виконати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, в рамках примусового виконання якого банк не може звернути стягнення на предмет іпотеки, який придбаний саме за рахунок кредитних коштів.

Висновок апеляційного суду про те, що особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є помилковим. Банк не є власником спірного будинку, а - іпотекодержателем, тому не має права на звернення до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту у спосіб, який зазначає суд апеляційної інстанції.

Оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України» не було ані учасником справи під час її розгляду судом першої інстанції, ані власником спірного майна, то на підставі статті 352 ЦПК України звернулось до суду апеляційної інстанції для захисту саме як особи, питання про права якої вирішено судовим рішенням та яка не брала участі у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Задовольняючи клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що воно є обґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань щодо повернення боргу за договором позики та існує ймовірність того, що невжиття заходів забезпечення позовних вимог може призвести до утруднення виконання рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, апеляційний суд вважав, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не належить до кола осіб, які приймали участь у справі, у якій було вжито судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна боржника. Банк є іпотекодержателем нерухомого майна, на яке накладено арешт ухвалою суду в порядку забезпечення позову у цивільній справі.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» має право звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Проте колегія суддів з таким висновком не погоджується з таких підстав.

У частині першій статті 352 ЦПК України закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, у разі якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не були залучені до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення».

Розглянувши по суті справу за апеляційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України», яке не брало участь у справі (в тому числі під час розгляду клопотання про забезпечення позову), апеляційний суд висновку про те, чи вирішувалось оскарженою ухвалою суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки цієї особи не зробив, дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук