Єдиний унікальний номер 243/3170/18
Номер провадження 22-ц/804/27/21
Єдиний унікальний номер 243/3170/18 Головуючий у 1 інстанції Мірошниченко Л.Є.
Номер провадження 22-ц/804/27/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 243/3170/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» про захист прав споживача, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року (суддя першої інстанції Мірошниченко Л.Є.), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 , який діяв в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (далі ПАТ«ДТЕК Донецькобленерго») про захист прав споживача. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним: рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2014 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» стягнута сума заборгованості за спожиту електроенергію за період з 29.09.2010 року по 30.09.2014 року в розмірі 1153,83 грн., яка на думку позивача на 228 грн. перевищує реальний розмір заборгованості. Позивач зазначає, що стягувачем виконавчий лист до виконання не подавався, а тому вважає що за спливом трьох років після набрання рішенням законної сили, ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» втратило право вимагати сплати заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1153,83 грн., яку продовжують вказувати в платіжних квитанціях. Крім того, відповідачем не були враховані проведені ОСОБА_2 платежі за період з 01.03.2016 року по 26.06.2016 року в розмірі 490,34 грн., що підтверджується квитанціями №21 від 01.04.2016 року, №33 від 04.05.2016 року, №234 від 25.05.16 року і №178 від 01.07.2016 року.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року ОСОБА_2 визнаний недієздатним, його опікуном призначений ОСОБА_1

05.07.2017 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах недієздатного ОСОБА_2 звертався до відповідача з заявою, в якій виклав усі факти протиправних дій по безпідставному нарахуванню заборгованості за використану електроенергію.

Наявність заборгованості за спожиту електроенергію позбавило позивача права на отримання субсидії, що завдало позивачу моральної шкоди.

Просив суд припинити дії відповідача щодо безпідставного нарахування та вимоги сплати неіснуючих боргів; відновити реальне положення за особовим рахунком; визнати відсутність зобов`язань за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/4017/2014 у зв`язку з пропущенням строку позовної давності та строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання; встановити відсутність заборгованості за поточними платежами за період з жовтня 2014 року по теперішній час; визнати, що в наслідок безпідставного виставлення відповідачем суми заборгованості, позивач був позбавлений права на отримання субсидії, чим були створені умови небезпечні для життя, що заподіяло позивачу моральну шкоду в розмірі 10000 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Заявою від 02.09.2019 року представник позивача ОСОБА_3 відмовилась від позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та доповнила позов вимогою про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 24 000 грн. за недоотриману субсидію за 2017-2019 роки (т.1 а.с.152).

Ухвалою від 02.09.2019 року судом прийнята відмова від позову ОСОБА_1 подана представником ОСОБА_3 в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., провадження у справі в цій частині закрите.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» про захист прав споживачів відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду, та постановити нове по суті позовних вимог, або ж поставити за обов`язок суду першої інстанції розглянути позов у порядку позовного провадження.

Вважає, що суд не встановив у повному обсязі обставини справи, не дослідив матеріали справи, не встановив вимоги позову, не встановив відповідачів у справі, що призвело до грубого порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у рішенні суду в розділі 1.1 зазначені умисно і свідомо недостовірні твердження, що на його думку борг менше на 228 грн. У позові, письмових і усних доказах було доведено, що боргу немає, а є переплата 228 грн.

Суд не намагався з`ясувати спірні правовідносини, у відповідності зі ст.213 ЦПК України, тому не застосував норми законів, які регулюють спірні правовідносини.

Суд у грубе порушення статей 2, 6, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82 ЦПК, не досліджував надані позивачем обставини й докази, які позивачем було викладено у своїх численних усних і письмових поясненнях, а застосував статті 509, 526, 530, 599 ЦК України, зазначені відповідачем у відзиві, що регулюють забов`язання і застосував їх до померлої людини й спадкоємця всупереч норм законів.

Зазначає, що позивач просив суд зобов`язати представника відповідача в письмовій формі відповісти на його зауваження й пояснення по роздруківках платежів, проте відповідач жодного разу не дав пояснення й докази по зазначених порушеннях і письмовим вимогам.

Суд у своєму рішенні зазначив, що змінилася назва відповідача, при цьому не встановив, на порушення вимог ч.2 ст.81 ЦК України, що змінився і статус відповідача. Рішення суду ухвалено на користь АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» і в ньому зазначений борг в розмірі 753 грн. При цьому матеріали справи не містять відомостей про юридичну особу АТ «ДТЕК Донецькі електромережі».

Зазначає про грубе порушення ч.3 ст.58 ЗУ «Про ринок електричної енергії», п.42 Правил №1357, а також порушення договору відповідачем. Вказує про неправомірність застосування судом ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції 2016 року.

Суд не застосував ні однієї статті ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому не встановив, що відповідач не виконує умови договору, оскільки не нараховує упродовж двадцяти місяців щомісячні платежі, не вказує вартість послуг щомісяця, ставить у борг незрозумілі суми, завищують показники.

На думку позивача суд першої інстанції при ухваленні рішення зазначає норми Законів та Конституції України, але не застосовує до обставин справи, чим свідомо їх порушує.

Відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відео конференції зі Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. В судове засідання 08.02.2021р. о 16-00 год. представник не з`явилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

У справі встановлено, що 23.05.2018 року у відповідності до рішення загальних зборів акціонерів Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго» перейменоване в Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» (а.с.117, 118 т.1).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2014 року по справі 243/4017/14 на користь ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» з ОСОБА_2 стягнута сума заборгованості за спожиту електроенергію за період з 29.09.2010 року по 30.09.2014 року в розмірі 1153,83 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року ОСОБА_2 , якому з 26.08.2016 року встановлена 1 група інвалідності безстроково, (довідка МСЕК серії АВ 0710722) (а.с.10 т.1), визнаний недієздатним, його опікуном призначений ОСОБА_1 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.81 т.1)

Згідно детальної довідки споживача ОСОБА_2 , особовий рахунок НОМЕР_2 , станом на 12.06.2018 року, залишок заборгованості за спожиту електроенергію складав 1138,29 грн. сума заборгованості за період з 26.10.2014 року по 31.05.2018 року складає 735,40 грн. (а.с.39-41 т.1).

Згідно повідомлень по особовій справі № 41756 уповноваженого власника ОСОБА_2 , останньому призначалась субсидія з жовтня 2016 по квітень 2017 року (а.с.72,73 т.1).

Листом № ПЕ-6428300 від 03.02.2017 року Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило ОСОБА_2 щодо початку стягнення з лютого 2017 року заборгованості у сумі 7 312,53 на користь ВО «Слов`янськтепломережа» на підставі виконавчого листа від 18.11.2014 (а.с.106 т.1).

Згідно листа від 03.10.2017 року за вих. № Л-1819-2-2-6.2 Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради, субсидія, яка призначалась ОСОБА_2 , після закінчення її строку не була продовжена у зв`язку з наявністю заборгованості перед підприємствами надавачами комунальних послуг з тепло-, водо- електропостачання, утримання житла та вивезення побутового сміття.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання зобов`язань за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/4017/2014 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію у зв`язку з пропущенням строку позовної давності та строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними. Крім, того оскільки позивачем не доведено відсутність заборгованості за спожиту електроенергію позовні вимоги про встановлення відсутності заборгованості за поточними платежами за період з жовтня 2014 року по теперішній час не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю підстав.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання, що відповідачем створені умови, небезпечні для життя позивача, якому заподіяна матеріальна шкода в наслідок неотримання субсидії суд виходив з того, що позивачем не доведено факту неналежного виконання договірних зобов`язань відповідачем, відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди, а обраний спосіб захисту у визнанні створення відповідачем умов, небезпечних для життя позивача, якому заподіяна матеріальна шкода в наслідок неотримання субсидії, є неналежним способом захисту права.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.3 ст.58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

За пунктом 42 Правил № 1357 побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору а цих Правил.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Між тим, у зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.

Сплив трирічного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, не позбавляє кредитора права одержання від боржника виконання зобов`язання в тому числі у добровільному порядку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання зобов`язань за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/4017/2014 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію у зв`язку з пропущенням строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними. Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено відсутність заборгованості за спожиту електроенергію, а тому позовні вимоги про встановлення відсутності заборгованості за поточними платежами за період з жовтня 2014 року по час розгляду справи судом не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції правомірно визнав неналежними доказами, надані позивачем фотокопії квитанцій про сплату послуг з тепло- , водо-, газо- постачання, вивіз сміття і утримання будинку проведених 02.01.2019 року (а.с.142 т.1), разом з копією рахунку про понесенні витрати по встановленню поховального комплексу на цвинтарі (а.с.142), оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування відсутності заборгованості за спожиту електроенергію. Суд першої інстанції також правильно не врахував квитанцію про сплату за використану електроенергію на суму 69,30 грн. (а.с.143 т.1), оскільки такий платіж було проведено 02.01.2019 року після звернення до суду з цим позовом у квітні 2018 року.

Як правильно послався суд першої інстанції, відшкодування заподіяної шкоди, як спосіб захисту, визначається положенням ст.22 ЦК України і проводиться як у договірних зобов`язаннях так і в позадоговірних зобов`язаннях, якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Відповідно до ст.22 ЦК України до збитків належать втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдана шкода, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема у натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодженням пошкодженої речі). У випадках порушення зобов`язання правовим наслідком цього може бути, як відповідальність, і сплата неустойки (штрафу, пені), якщо це передбачено договором або актом цивільного законодавства.

Загальні положення щодо підстав відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ст.1166 ЦК України. Зокрема даною нормою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 24000 грн. припиненням, через протиправні дії відповідача, нарахування субсидії померлому батькові ОСОБА_2 .

Разом з тим, з матеріалів справи, а саме копії листа Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради від 03.10.2017 року № Л-1819-2-2-6.2, вбачається що субсидія, яка призначалась ОСОБА_2 , після закінчення її строку не була продовжена у зв`язку з наявністю заборгованості перед всіма підприємствами надавачами комунальних послуг з тепло -, водо -, електропостачання, утримання житла та вивезення побутового сміття.

При цьому позивачем не доведено і в суді не встановлено факту неналежного виконання договірних зобов`язань відповідачем, що привело би до порушення прав ОСОБА_2 як споживача послуг, які надає відповідач та завдання останньому матеріальної шкоди.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, та з тим, що обраний спосіб захисту визнання створення відповідачем умов, небезпечних для життя позивача, якому заподіяна матеріальна шкода в наслідок неотримання субсидії, є неналежним способом захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував ні однієї статті ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому не встановив, що відповідач не виконує умови договору, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дослідив обставини та докази, які позивачем було викладено у його численних усних і письмових поясненнях, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і мотивовані незгодою з оцінкою судом наданих доказів, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частинами 1 і 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в рішенні, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Судді: