БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/71/21
Справа № 356/587/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.11.2021 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарях Настич Н.А., Брунько А.В.

З участю позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2 .

Відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: виконавчий комітет Березанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він на підставі ордеру № 1971 від 23.11.1999 року є користувачем квартири АДРЕСА_1, в якій разом з ним зареєстровані також і відповідачі. З дня реєстрації і по теперішній час відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають. Фактичне місце проживання відповідачів йому не відоме. ОСОБА_1 звертався до відповідачів з проханням добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною місця свого постійного проживання, однак, вони це не роблять, чим порушують вимоги ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідачі вже протягом тривалого часу в квартирі не проживають, витрат по її утриманню не несуть, співвласниками житла не є і добровільно знятися з реєстрації відмовляються. За таких обставин за захистом своїх прав позивач змушений звернутися до суду. Відтак, ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві, вказав, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають в квартирі АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та вказав, що дійсно відповідачі не проживають за адресою реєстрації по АДРЕСА_1 , а проживають за іншою адресою, тому вважає, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 втратили право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, пояснила, що позов не визнає. Вказала, що до травня 2018 року вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 , сплачувала комунальні послуги, робила ремонт, у вказаній квартирі знаходяться її речі. В 2018 році вона тимчасово переїхала в село Переяславське та має намір повернутися проживати у вказану квартиру, оскільки іншого житла вона не має. Також вказала, що має на вихованні малолітніх дітей.

Права, свободи та інтереси відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 ЦПК України захищає їхня мати - ОСОБА_4 як законний представник.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що з дня свого народження до восьми років проживала в квартирі АДРЕСА_1 . Два роки тому проживала у вказаній квартирі разом з позивачем ОСОБА_1 , потім переїхала до села Переяславське, оскільки не склалися відносини з позивачем.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Березанської міської ради Верес Л.О. в судовому засіданні вказала, що оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про інше житло, просить зберегти право користування квартирою АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки вони є неповнолітніми дітьми. З приводу втрати права користування житлом відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поклалася на розсуд суду.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що з позивачем по справі ОСОБА_1 він знайомий близько десяти років та відвідує його за місцем його проживання, а саме за адресою АДРЕСА_1 . Позивач проживає у квартирі за вищевказаною адресою зі своєю дружиною та дитиною. Відповідачів по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 він там ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що позивача ОСОБА_1 знає з дитинства та буває в нього в квартирі. ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою він не бачив відповідачку ОСОБА_4 та її дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Років дев`ять тому вона проживала у вищевказаній квартирі. Де вона проживає останні кілька років, йому не відомо. Відповідачку ОСОБА_3 за згаданою вище адресою взагалі ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що відповідачів по справі не знає і ніколи не бачив їх за адресою по АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачів, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером на жиле приміщення № 1971, виданим 23.11.1999 року виконавчим комітетом Березанської міської ради народних депутатів ОСОБА_12 з сім`єю з двох чоловік, склад сім`ї: син, ОСОБА_1 , підстава видачі ордера: рішення № 162 від 24.11.1998 року (а.с. 6).

Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 05.01.2021 року, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України у відповідь на запити суду, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32;33;34).

Факт реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою Сектору реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб виконавчого комітету Березанської міської ради за № 18-12-03вих від 12.01.2021 року (а.с. 37).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за вказаною вище адресою фактично не проживають та особистих речей в квартирі не зберігають, що підтверджується актом № 3247 від 29.10.2020 року обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , складеним депутатом Березанської міської ради Рудківською Г.М. (а.с. 11).

Крім того, матеріали справи містять акти обстеження житлово-побутових умов № 2896 від 29.04.2020 року, № 3088 від 06.08.2020 року, складені депутатом Березанської міської ради Рудківською Г.М., з яких вбачається, що станом на дату їх складення за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживали ОСОБА_1 (зареєстрований) та його дружина ОСОБА_13 (без реєстрації) (а.с. 9;10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації народжень 05 квітня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 54, мати: ОСОБА_4 (а.с. 172).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 05 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 05 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 174 (а.с. 173).

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Позивач стверджує, що з дня реєстрації і по теперішній час відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають.

Відповідачі не спростували той факт, що з травня 2018 року у квартирі за вищевказаною адресою не проживали.

Відповідачі не надали суду будь-яких доказів того, що вони не втратили зв`язок із спірним житлом та що їм були створені будь-які перешкоди у користуванні житлом.

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно залишили спірне житло, відсутні у спірній квартирі з 2018 року, змінивши місце проживання, суд задовольняє позов та визнає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання відповідачів ОСОБА_6 , 2005 року народження, та ОСОБА_7 , 2010 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91.

Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітній ОСОБА_7 , 2010 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання, а сам по собі факт непроживання неповнолітнього ОСОБА_6 (який у 2018 не досягнув 14 років) у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_6 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у сумі по 210,20 грн. з кожної.

На підставі викладеного, керуючись ст.16, 29 ЦК України, ст. 9, 107 ЖК УРСР, ст. 2, 18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року,ст. 4-5, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: виконавчий комітет Березанської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 210 (двісті десять гривень) 20 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 210 (двісті десять гривень) 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р. М. Лялик