ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1621/20 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/5030/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг)
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Красноградське лісове господарство" на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 25 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Рибальченко І.Г., по цивільній справі № 626/1621/20, за позовом Державного підприємства "Красноградське лісове господарство" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної майну підприємства,

встановив:

03 липня 2020 року Державне підприємство "Красноградське лісове господарство" (далі ДП "Красноградське лісове господарство") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної майну підприємства.

Позовна заява мотивована тим, що 02.05.2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого майстра виробничої дільниці ДП "Красноградський лісгосп" . Відповідно до посадових обов`язків 02.05.2019 року з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, як з працівником, що займає посаду безпосередньо пов`язану із збереженням матеріальних цінностей. Згідно вказаного договору ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей. При цьому, 17.04.2019 року ОСОБА_1 було отримано під звіт матеріальні цінності згідно переліків, що підтверджується відомостями.

Вказує, що при проведенні з 01 по 08 листопада 2019 року щорічної інвентаризації підзвітних товарно-матеріальних цінностей на виробничій дільниці ДП "Красноградське лісове господарство", яка розташована за адресою: Харківська область, Красноградський район, с.Наталине, вул.Промислова, б.124-а, виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 563341,21 грн. ОСОБА_2 відмовився підписувати акт інвентаризації, посилаючись на відсутність перевірки фактичних залишків лісо- та пиломатеріалів під час приймання ним під звіт 17.04.2019 року товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується актом відмови від підпису.

Зазначає, що в період з 12 по 15 листопада 2019 року на ДП "Красноградське лісове господарство" було проведено службове розслідування та встановлено, що під час приймання відповідачем товарно-матеріальних цінностей та відповідно до матеріалів інвентаризації від 17.04.2019 року він погодився з результатами інвентаризації та заперечень не надав, про що свідчить його підпис на документах. При чому, нестача товарно-матеріальних цінностей на підприємстві виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача, який не забезпечив їх збереження та не погоджується добровільно відшкодовувати зазначену шкоду.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 шкоди, заподіяної майну підприємства в сумі 563341,21 грн.

Рішенням Краноградського районного суду Харківської області від 25 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі т.в.о. директора ДП «Красноградський лісгосп» Білокінь В.А. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги та доводи позовної заяви, вказав, що відповідно до посадових обов`язків 02.05.2019 року з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, як з працівником, що займає посаду безпосередньо пов`язану із збереженням матеріальних цінностей. Згідно вказаного договору ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей. При цьому, 17.04.2019 року ОСОБА_1 було отримано під звіт матеріальні цінності згідно переліків, що підтверджується відомостями, оцінку яким судом надано не було, також і матеріалам службового розслідування.

Зауважує, що ОСОБА_1 до матеріалів справи було долучено доповідні записки колишніх працівників підприємства, вони були складені вже після проведення інвентаризації, дані докази не можуть бути вважатися достовірними та допустимими

Зазначив, що судом не було вирішено клопотання про допит свідків, чим було порушено норми ст.2 ЦПК України та фактично позбавило позивача права на повний всебічний судовий розгляд справи.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності учасників судового засідання, які належним чином повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем позов не доведено належними та допустимими доказами. не надано доказів в чому полягають винні та протиправні дії (бездіяльність) відповідача та не надано достатніх доказів, який підтверджували б, що саме з вини відповідача була заподіяна матеріальна шкода.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Пунктом 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Отже, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно ст. 134 КЗпП України, є вина особи у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Матеріальна відповідальність працівника у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, настає у випадках, передбачених статтею 134 КЗпП, коли:

між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або з іншою метою;

майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовим дорученням або іншими разовими документами;

шкоди завдано діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), зокрема під час їх вироблення, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством працівникові в користування;

відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану підприємству під час виконання трудових обов`язків;

шкоди завдано не під час виконання трудових обов`язків;

посадова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

керівник підприємства будь-якої форми власності винний у невчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Як зазначено у статті 135-1, перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Слід звернути увагу, що стаття 135-1 КЗпП категорично формулює правило про припустимість укладення письмових договорів про повну матеріальну відповідальність лише з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Якщо ж до трудових обов`язків працівників такі функції не входять, укладення договору про повну матеріальну відповідальність суперечитиме закону, хоч би посада, яку обіймає працівник, або робота, яку він виконує, і була зазначена у Переліку № 447.

А отже, відповідно до статті 135-1 КЗпП договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися, якщо є одночасно дві умови: наявність посади, яку працівник обіймає, або роботи, котру він виконує, у Переліку № 447; виконання обов`язків згідно з посадою, а також роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникові цінностей.

Таким чином, лише формальний підхід (наявність посади або роботи в Переліку № 447) не дає підстав для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника нема перелічених обов`язків.

Укладаючи договір про повну матеріальну відповідальність, один оригінальний примірник такого договору передають працівникові, а другий зберігають у його особовій справі.

Слід зазначити, що факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності, якщо він не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати такий договір.

З цього приводу Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз`яснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи укладали його. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Спонукаючи працівника, що не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати договір про повну матеріальну відповідальність, за умов відсутності такого договору до відшкодування майнової шкоди, є грубим порушенням законодавства про працю з боку роботодавця.

Сфера застосування зазначених договорів є обмеженою, тобто такий договір не можна укладати з будь-яким працівником. На сьогодні в Україні є чинним Перелік посад і робіт №447/24. Цей документ містить вичерпний перелік посад та робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими можна укласти договір про повну відповідальність. Договори, укладені з працівниками, які не обіймають вказаних посад (не виконують робіт), є нікчемними і не тягнуть юридичних наслідків. Так, у переліку немає такої посади, як старший майстер виробничої дільниці.

Водночас договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено із працівником, якщо його основна посада (робота) не допускає укладення з ним договору, а посада (робота), яку він обіймає (виконує) за суміщенням, дає таку можливість.

Зміст договору про повну матеріальну відповідальність не може визначатися на розсуд сторін. Сторони при укладенні договору зобов`язані використовувати Типовий договір про повну матеріальну відповідальність, що міститься у додатку 2 до Переліку посад і робіт №447/24.

Одним із обов`язків роботодавця, про який має бути зазначено у тексті договору про повну відповідальність, є обов`язок ознайомити працівника, з яким укладено такий договір, з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, а також з інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Відповідно до п.18 глави ІІ наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань» (надалі Положення) інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв`язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

Згідно п. 19 зазначеного наказу після закінчення інвентаризації оформлені інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) здаються до бухгалтерської служби для перевірки, виявлення і відображення в обліку результатів інвентаризації.

Відповідно до п.1 глави ІV наказу Положення висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства. У протоколі наводяться: причини нестач, втрат, лишків, а також пропозиції щодо заліку внаслідок пересортиці, списання нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням причин та вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Підприємства можуть додавати до протоколів іншу інформацію, що є суттєвою для прийняття рішень щодо визнання і оцінки активів і зобов`язань та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності. Протокол інвентаризаційної комісії затверджується керівником підприємства протягом 5 робочих днів після завершення інвентаризації.

Матеріально відповідальні особи не включаються до складу робочої інвентаризаційної комісії для перевірки активів, що знаходяться у них на відповідальному зберіганні (абзац другий пункту 2.4 Глави ІІ Положення).

Згідно пункту 14 Глави ІІ Положення інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

Згідно абзацу першого і четвертого пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

При цьому документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг (пункт 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно наказу №86-к від 02.05.2019 року ОСОБА_1 переведений на посаду старшого майстра виробничої дільниці з 02.05.2019 року.

02.05.2019 року між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов якого, працівник, що займає посаду старшого майстра виробничої дільниці, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Відповідач ОСОБА_1 відповідно до внутрішнього трудового розпорядку у цеху переробки працює у дві зміни з 07-00 до 15-30 години та з 15-30 до 24-00 години і майстрами змін працюють інші почергово ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мали відношення до матеріальних цінностей, і на зауваження ОСОБА_1 в момент приймання ввірених йому підприємством матеріальних цінностей була відсутня перевірка фактичних залишків лісо - та пиломатеріалів. Позивач також не надав до суду доказів про причини нестачі.

Згідно до п.7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань затвердженого наказом Мінфіну від 09.09.2014 року №879, проведення інвентаризації є обов`язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб особа яка приймає активи, дає розписку про отримання активів. Позивач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надав до суду доказів на спростування заперечень відповідача проти позову щодо відсутності інвентаризації та перевірки наявності матеріальних засобів при його вступі до виконання посадових обов`язків, нестачу яких згодом було виявлено, за виникнення якої позивач намагається покласти на відповідача у даній справі.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність вини відповідача у виникненні нестачі.

Частиною першою статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Пунктами 1, 5 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Частинами 1,3 статті 136 КЗпП України визначено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

За загальним правилом, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року № 14 роз`яснено, що за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

В матеріалах справи міститься наказ про переведення ОСОБА_1 від 02.05.2019 року на посаду старшого майстра виробничої дільниці ДП "Красноградський лісгосп". Відповідно до посадових обов`язків 02.05.2019 року з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, як з працівником, що займає посаду безпосередньо пов`язану із збереженням матеріальних цінностей.

ДП "Красноградське лісове господарство" видано наказ № 232 від 28.10.2019 року "Про проведення щорічної інвентаризації". В ході її проведення з 01 по 08 листопада 2019 року щорічної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на виробничій дільниці ДП "Красноградське лісове господарство", яка розташованаза адресою: Харківська область, Красноградський район, с.Наталине, вул.Промислова, б.124-а, виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 563341,21 грн.

На підприємстві ДП "Красноградське лісове господарство" було проведено службове розслідування згідно наказу № 246 від 12.11.2019 року "Про проведення службового розслідування по факту виявлення нестачі та лишків ТМЦ на виробничій дільниці", в ході якого досліджено письмові пояснення ОСОБА_2 , та вирішено направити матеріали службового розслідування до правоохоронних органів (Наказ № 247 від 15.11.2019).

13.12.2019 року ОСОБА_2 звільнено з посади старшого майстра виробничої дільниці на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

В матеріалах справи відсутні належні докази про вину відповідача у виявленій нестачі під час роботи на посаді старшого майстра виробничої дільниці ДП "Красноградський лісгосп".

17.04.2019 року ОСОБА_1 було отримано під звіт матеріальні цінності згідно переліків, що підтверджується відомостями, однак, це не можна визнати належними, допустимим та достатніми доказами про його відповідальність у нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 563341,21 грн, оскільки при цьому обов`язкової в таких випадках інвентаризації цих товарно-матеріальних цінностей позивачем не проводилося, що не надає можливості суду апеляційної інстанції із достатньої для встановлення об`єктивної істини вірогідністю веріфікувати відповідальність відповідача за виявлену згодом нестачу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивачем не було надано до суду першої та апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів винних та протиправних дії (бездіяльності) відповідача та причинного зв`язку між такою діяльністю (бездіяльністю) та наслідками у формі нестачі, не надано достатніх доказів, який підтверджували б, що саме з вини відповідача була заподіяна матеріальна шкода.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", дано роз`яснення, що суддя незалежно від обставин справи має, зокрема, вирішити питання про подання сторонами або про витребування доказів про винне порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виникнення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов`язків працівника. Тобто на працівника покладається матеріальна відповідальність у розмірі шкоди, яка заподіяна з вини працівника, яка повинна доводитись наявністю доказів порушення трудової дисципліни, вчиненням протиправних та інших дій, направлених на заподіяння шкоди.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Згідно вказаного переліку посад і робіт старший майстер виробничої дільниці не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність.

Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до вищевказаного Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним.

Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-16цс12 від 25 квітня 2012 року, за яким договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди, підстав відступати від яких апеляційний суд не встановив.

Отже, виходячи з вищенаведеного, слідує, що позивачем не доведено вини, а відповідач своєї вини не визнав, крім того відповідач був звільнений із займаної посади за угодою сторін, та відповідно до наказу про звільнення на нього не було покладено додаткового зобов`язання про відшкодування завданої матеріальної шкоди підприємству, тому вказане підтверджується доводами викладеними у поясненнях відповідача та наданими матеріалами справи про недоведеність позову належними та допустимими доказами.

Доводи скарги викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України повно і правильно досліджені наявні у справі докази, на підставі чого їм була надана відповідна їх оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Красноградське лісове господарство" -залишити без задоволення.

Рішення Краноградського районного суду Харківської області від 25 травня 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді О.В.Маміна.

О.М.Хорошевський.