Справа № 243/8566/21
Провадження № 2/243/2522/2021
30 листопада 2021 року м. Слов`янськ
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Дюміної Н.О.
секретаря судового засідання - Прилуцької А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі № 6 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-
До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, яка мотивована тим, що 17.09.2018 року вона з відповідачкою по справі ОСОБА_2 уклали договір позики в простій письмовій формі на суму 10 000 грн, строком на 1 рік з кінцевим строком повернення до 17.09.2019 року. У визначений договором позики строк відповідачка ОСОБА_2 не повернула суму позики позивачці. Крім того станом і на дату подачі позову, взяті на себе обов`язки за договором позики відповідачкою не виконані, борг позивачці не повернуто, оригінал розписки знаходиться у позивачки.
В зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов укладеного договору позики та ігнорування останньою можливості вирішити спір в позасудовому порядку, позивач звернулась з даним позовом до суду та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за укладеним договором позики, а саме 10 000 грн. - основний борг за розпискою, 3% річних за порушення зобов`язання в сумі 856 грн. 43 коп., інфляційні нарахування в сумі 2313 грн. 00 коп., та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. 00 коп., та по оплаті витрат на правову допомогу в розмірі 14 000 грн. 00 коп.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Цвєтошенко А.А. не з`явилися, повідомлялись належним чином про дату та час судового розгляду, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності з зазначенням про підтримання позовних вимог. Представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлялася про дату та час розгляд справи, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її заперечення, однак відповідачка не використала наданого їй законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Положеннями ч.2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст. 1047 ЦК України.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».
Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу № 194/1126/18, в якій досліджувалося питання стягнення боргу за розпискою вказав таке. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором
позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Також, Верховний Суд підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.».
Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2018 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивачка ОСОБА_1 передала, а відповідачка ОСОБА_2 отримала 10 000 грн. Згідно умов вище вказаного договору позики грошей, повернення позиченої суми повинно бути здійснено відповідачкою до 17.09.2019 року, але остання у визначений строк борг не повернула.
Позивачкою доведено суду як обставину укладення договору позики, так і обставину отримання відповідачкою грошових коштів, шляхом надання до суду оригіналу розписки відповідачки.
Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Оскільки відповідачка жодних заперечень проти вимог позивачки суду не надала, з огляду на подання позивачкою до суду боргового документа, суд вважає встановленою обставину неповернення відповідачкою 10 000 грн. боргу за розпискою станом на дату ухвалення рішення у справі.
Згідно з висновком ВСУ щодо застосування ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, викладеним у постанові № 6-369цс15 від 02 вересня 2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.
Позивачем надано суду власний розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення відповідно, однак, суд не приймає його до уваги з огляду на невірний розрахунковий період обраний позивачкою.
Однак суд зазначає, що 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У зв`язку з вищевикладеним суд зазначає, що розрахунок стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України слід здійснювати за період з 17.09.2019 року, оскільки відповідачка зобов`язувалась повернути кошти саме до цієї дати, та до дня ухвалення рішення суду.
Розрахунок інфляційних витрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,.
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
II c (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) = 1.14589907
Таким чином інфляційне збільшення за період прострочення боргу складає
10 000,00 x 1.14589907 - 10 000,00 = 1 458,99 грн.
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою:
Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100,
де С - сума заборгованості,
Д - кількість днів прострочення.
Так за період простроченого грошового зобов`язання з 1) 17/09/2019 до 31/12/2019, сума 3% річних складає 10 000,00 x 3 % x 106 : 365 : 100 = 87 грн. 12 коп.;
2) з 01/01/2020 до 31/12/2020, сума 3% річних складає 10 000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 300 грн. 00 коп.;
3) з 01/01/2021 до 30/11/2021, сума 3% річних складає 10 000,00 x 3 % x 334 : 365 : 100 = 274 грн. 52 коп.
Таким чином загальна сума 3% річних за період з 17.09.2019 року по дату ухвалення рішення суду складає 661 грн. 64 коп.
Протягом розгляду цивільної справи відповідачка не скористалася своїми процесуальними правами та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст. ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики.
Матеріалами справи встановлено, що згідно до поданих письмових доказів, на які посилається позивач, а саме розписки від 17.09.2018 року, вбачається наявність необхідних складових елементів розписки як документу, що підтверджує отримання в борг грошових коштів, зокрема у ній наявна умова отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, наявна дата отримання таких коштів, наявні найменування сторін та підпис позичальника.
Отже, будь-яких доказів, які б спростовували надані позивачем докази заборгованості за вказаними договорами позики, відповідачкою не надано. При укладенні договорів позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення.
Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд дійшов до переконання, що визначена заборгованість відповідачки перед позивачкою по вказаній розписці є підтвердженою матеріалами справи, а тому вимоги позивача про стягнення боргу за розпискою підлягають задоволенню.
Враховуючи беззаперечний факт укладення сторонами договору позики, ненаданням відповідачкою відзиву на позов, суд, приходить до переконання про необхідність стягнення з заборгованості за договором позики в загальній сумі 12 120 грн. 63 коп., з яких 10 000 грн. (основний борг по розписці) + 1 458,99 грн. (інфляційні нарахування) + 661 грн. 64 коп. (3% річних).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд зазначає, що позивачкою підтверджено належними й допустимими доказами витрати на професійну правничу допомогу. Розмір витрат є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатами робіт, зазначених в розрахунку часу та вартості робіт; який підтверджується кількістю та обсягом підготованих заяв по суті, запитів та з процесуальних питань, змістом цих документів, які містять аналіз обставин справи та чинного законодавства; з ціною позову та значенням для позивача справи щодо захисту його цивільних прав.
Витрати безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи.
Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, з урахуванням пропорційності задоволених вимог складає 9 663 грн. 60 коп.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Встановлено, що позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908,00грн.
Таким чином розмір витрат по сплаті судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, з урахуванням пропорційності задоволених вимог, складає 835 грн. 60 коп.
Керуючись,ст.ст.625,1046,1049,1050 ЦК України, ст.ст.12,13,81,141,265,280,354 ЦПК України суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.
коп. та судові витрати у розмірі 835 грн. 67 коп. по сплаті судового збору та 9 663 грн. 60 коп. по оплаті правничої допомоги.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Повний текст рішення виготовлений 06 грудня 2021 року.
Суддя Слов`янського
міськрайонного суду
Донецької області Н.О. Дюміна