"08" грудня 2021 р.
Справа №642/1716/21
Провадження № 2/642/1051/21
08 грудня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Грінчук О.П.,
за участі секретаря Мотора В.В.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що 17.02.2021 ним було надано відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 876 645 грн., що еквівалентно 31 500 дол. США, з умовою повернення їх не пізніше 17.03.2021. Однак, у передбачений договором строк ОСОБА_2 позичені кошти не повернула. У зв`язку із викладеним, позивач просить стягнути з відповідача надану суму позики в розмірі 31 500 дол. США з урахуванням індексу інфляції, а також штраф у розмірі 4% від суми боргу за кожен місяць прострочення, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, який станом на 17.05.2021 становив 70 131.60 грн., але який не є незмінним, враховуючи дату виконання основного зобов`язання. Крім того, просить стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання заяви про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 26.03.2021 справу відкрито в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 26.03.2021 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
12.04.2021 судом повернуто заявнику повторно подану заяву про забезпечення позову.
23.04.2021 судом відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.
18.10.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач та її представник у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань щодо судового засідання 08.12.2021 не подавали, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України ухвалив слухати справу за відсутності відповідача у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Судом встановлено, що 17.02.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської обл. Шафель Д.С., згідно якого відповідач отримала в позику 876 645 грн., що еквівалентно 31 500 дол. США, на підтвердження чого позивачем надано оригінал такого договору. (а.с. 87-88)
Згідно п. 1 Договору, передача грошової суми відбулась при укладенні цього договору, але до його нотаріального посвідчення.
Положеннями п.п. 1, 2 Договору передбачено також, що повернення позичальником позикодавцю позики здійснюється не пізніше 17.03.2021.
Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Положеннями п.1 Договору позики від 17.02.2021 передбачено, що передача грошової суми відбулась при укладенні цього договору, але до його нотаріального посвідчення. Підписавши вказаний договір відповідач ОСОБА_2 підтвердила факт отримання суми позики, зазначеної в п. 1 Договору, від ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.
Враховуючи, що укладений та підписаний сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й згідно п. 1 Договору доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
На час розгляду справи доказів про виконання відповідачем зобов`язань за Договором позики від 17.02.2021, або відсутності зобов`язання за таким договором, суду не надано.
Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що договір позики від 17.02.2021, власноруч підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, містить кінцеву дату виконання зобов`язання, а також засвідчує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошової суми.
Наявність у позивача оригіналу договору позики є належним та допустимим доказом як факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики та її волевиявлення у строк до 17.03.2021 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання.
З детального аналізу змісту договору позики вбачається, що при його складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, дані, що посвідчують особу, розмір і валюту позики, підпис відповідача ОСОБА_2 про отримання вказаних коштів від ОСОБА_1 із зобов`язанням їх повернути в обумовлений договором строк.
Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, а також те, що сторони в договорі позики передбачили еквівалент суми позики в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми позики у розмірі 31 500 доларів США є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім того, згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як вбачається з договору позики від 17.02.2021, сторони обумовили розмір процентів в п. 6 Договору, а саме, що у разі прострочення виконання своїх зобов`язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 4% від всієї суми боргу за кожен місяць прострочення.
Позивач провів розрахунок стягнення 4% за період з 18.03.2021 станом на 17.05.2021, що становить 70 131.60 грн.
Відповідно до п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Однак, враховуючи, що виконавець не наділений повноваженнями здійснювати перерахунок сум, які підлягають стягненню та визначені у резолютивній частині рішення, суд проводить такий розрахунок станом на день ухвалення рішення.
Таким чином, розмір штрафу в розмірі 4% за кожен місяць прострочення розраховується за формулою: сума санкції=сума боргу х 4% х кількість місяців прострочення, що становить 876 645 х 4% х 9 місяців = 315 592.20 грн.
Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача штраф у розмірі 315 592.20 грн., що відповідає вимогам закону.
Щодо стягнення інфляційних витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
На підставі викладеного, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції.
Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).
Так, розрахунок інфляційних витрат підлягає за період з 01.04.2021 по 31.10.2021. Місяць листопад судом не береться до уваги, оскільки відомості про індекс інфляції станом на день ухвалення рішення опубліковані Державним комітетом статистики України в газеті «Урядовий кур`єр» лише по жовтень 2021 року.
Таким чином, інфляційні витрати повинні розраховуватись за наступною формулою: [Сукупний індекс інфляції] = 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 104,266% (за період Квітень 2021 - Жовтень 2021) [Інфляційні нарахування] = 876 645,00 грн. (сума боргу) ? 104,266% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 876 645,00 грн. (сума боргу) = 37 398,14 грн.
Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованою та законною, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 37 398.14 грн. інфляційних витрат.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8766.45 грн. на відшкодування сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви. В той час, стягнення судового збору за заяву про забезпечення позову задоволенню не підлягає, враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні таких заяв позивача.
Керуючись ст. ст. 526, 610, 625, 626, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-283ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17.02.2021, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шефель Д.С., у розмірі 31 500 (тридцять одна тисяча п`ятсот) доларів США.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 37 398 (тридцять сім тисяч триста дев`яносто вісім) грн. 14 коп.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму штрафу в розмірі 315 592 (триста п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 20 коп.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8766 (вісім тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 45 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий: