Справа № 932/7571/20
Провадження №2/932/3503/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 січня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Громовику Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 05.03.2014 року по 26.05.2020 року був працевлаштований в ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» слюсарем ремонтником, а пізніше електромеханіком. У липні 2018 року, а також починаючи з квітня 2019 року і по травень 2020 року підприємство перестало виплачувати заробітну плату. Загальна заборгованість за 15 місяців складає 66 778 грн. 81 коп. З жовтня 2016 року ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» перестало здійснювати відрахування зі сплати єдиного соціального внеску з його заробітної плати. Несплата цього внеску, що єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальна страхування порушує його права на забезпечення права на пенсію, отримання страхових виплат від роботодавця. З цих підстав, звернувся до суду з цим позовом, у якому прохає стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за липень 2018 року, а також за період з квітня 2019 року по травень 2020 року, у сумі 66 778 грн. 81 коп., а також зобов`язати відповідача провести розрахунок та перерахування до Державної фіскальної служби єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з його заробітної плати за період часу з жовтня 2016 року по травень 2020 року.

Ухвалою суду від 04.01.2021 року справу прийнято до провадження цим складом суду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 29.01.2021 року. Сторонам встановлено час на подання заяв по суті справи.

29.01.2021 року до суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність, згідно із якою він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проїхав їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач належним чином та завчасно повідомлений про день, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Письмових заяв та клопотань не надходило. Правом на подання відзиву не скористався.

Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце проведення судового засідання, правом на подання відзиву не скористався, клопотань про відкладення справи розглядом до суду не надходило, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалив заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та про його задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.03.2014 року позивач був прийнятий на роботу слюсарем ремонтником ДП «Дніпровський електровозобудівний завод», про що свідчать відомості його трудової книжки, яка надана до суду у копіях. 01.11.2016 року позивач переведений на посаду електромеханіка. 26.05.2020 року позивач звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін.

Відповідно до виданої відповідачем 01.06.2020 року довідки за № 356, ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» має перед ОСОБА_1 заборгованість за заробітною платою за липень 2018 року та за період часу з квітня 2019 року по травень 2020 року у сумі 66 778 грн. 81 коп.

Згідно із звітом Пенсійного Фонду України форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 », починаючи з жовтня 2016 року та по травень 2020 року ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» не сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п.2 розділу III Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 18 червня 2014р. за №10-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014р. за №785/25562, індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі на паперових носіях за формою згідно з додатком 1 або додатком 2 до цього Положення. Додатком 1 до Положення встановлена форма ОК -5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», в яку вносяться відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про страхувальника та застраховану особу, зокрема, відомості про суми заробітку застрахованої особи для нарахування пенсії та страхових внесків.

Отже, інформація з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є офіційною інформацією, сформованою на підставі бухгалтерських та інших документів відповідача, тому є достовірною.

Порівнюючи довідку про заборгованість за заробітною платою, видану відповідачем та звіт форми ОК-5, суд встановив, що заборгованість за заробітною платою у сумі 66 778 грн. 81 коп., є нарахованим позивачу доходом за трудову діяльність, належним до виплати, з якого вже віднято податки й інші обов`язкові платежі.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з вимогами ст. 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Нормою ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до вимог ст. 24 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з вимогами ст. 115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10), «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах, виконував свої трудові обов`язки у повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Відповідно до вимог п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Виходячи з положень пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податків зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовують ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

За містом пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умов одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкового зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Отже, на відповідача покладено обов`язок по утриманню податків та інших обов`язкових платежів із доходів позивача, отриманих за місцем роботи.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Сторони по справі у період часу з 05.03.2014 року по 26.05.2020 року перебували у трудових відносинах, у зв`язку з чим, позивач, як працівник, мав право на щомісячне отримання заробітної плати за виконану роботу у погодженому сторонами розмірі. Порушуючи вимоги чинного трудового законодавства, відповідач, згідно із виданою ним же довідкою, зобов`язання з періодичної сплати зарплатні позивачу не виконував, у зв`язку з чим має заборгованість у сумі 66 778 грн. 81 коп. Позивач має право на оплату своєї праці та це право порушено відповідачем, а тому підлягає судовому захисту в обраний ним належний та ефективний спосіб. Вирішуючи питання про розмір суми, яку належить стягнути з відповідача, суд враховує, що розмір заборгованості, який визначено відповідачем у довідці, є тим трудовим доходом позивача, з якого вже відраховано, хоча й не перераховано до органів податків та зборів, відповідні податки та обов`язкові платежі, а тому підлягає стягненню на користь позивача саме ця сума боргу.

Відповідно до вимог абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, утому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Нормою абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Абзацом 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Пунктом 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Нормою п. 1 ст. 14 цього Закону визначено, що страхувальниками є роботодавці, а саме: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження пропорцій розподілу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 26.11.2014 №675 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що сплачується платниками, зазначеними в п.п. 1 (крім абзацу 7), 4, 5 ч. 1 ст. 4, абз. 3 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), розподіляється на: загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - 5,8797%; загальнообов`язкове державне соціальне страхування в зв`язку з тимчасовою втратою працездатності загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, - 10,2754%; загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (до солідарної системи) - 83,8449%.

Отже, не провівши розрахунки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування при виплаті позивачу заробітної плати, відповідач порушив низку соціальних прав та гарантій позивача.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено право застрахованої особи вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Згідно наданої позивачем довідки за формою ОК-5, у період з жовтня 2016 року по травень 2020 року єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування роботодавцем - державним підприємством «Дніпровський електровозобудівний завод» () за позивача не сплачувався.

Оскільки позивач має право вимагати від відповідача виконання ним наведених вище вимог закону та реалізував це право, звернувшись до суду з позовом, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині зобов`язання відповідача сплатити суми єдиного внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів з виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 у період з 01.10.2016 року по 30.06.2018 року та з 01.08.2018 року по 31.03.2019 року.

Щодо зобов`язання відповідача сплатити суми єдиного внеску за липень 2018 року та за період з 01.04.2019 року по 26.05.2020 року, суд зазначає, що відповідно до вимог абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок перераховується одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Отже, момент фактичної виплати заробітної плати, є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.

Таким чином, оскільки заробітна плата за липень 2018 року та за період з 01.04.2019 року по 26.05.2020 року позивачем фактично не отримана, вимога про зобов`язання відповідача сплатити єдиний внесок в цій частині є передчасною.

Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інші судові витрати ним понесені не були, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» (, 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, 13) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі, що утворилась за липень 2018 року та у період з 01.04.2019 року по 26.05.2020 року у сумі 66 778 (шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 81 коп., з якої податок, збори та інші обов`язкові платежі не підлягають відрахуванню.

Зобов`язати державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод» (, 49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, 13) сплатити суми єдиного внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів з виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у період з 01.10.2016 року по 30.06.2018 року та з 01.08.2018 року по 31.03.2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя В.В. Куцевол