Справа № 627/336/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі

головуючого - Вовк Л. В.

з участю секретаря - Полешко О. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача- ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права у спільній частковій власності майна, яке складає спільне майно подружжя, про реальний поділ майна подружжя, шляхом стягнення грошової компенсації Ѕ частини вартості зі спільного майна співвласників (домогосподарства та земельної ділянки), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Богодухівська районна державна адміністрація Харківської області,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, щоз червня 1999 р. по 30.07.2012 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.07.2012 р. був розірваний. За період шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . В порядку поділу майна , на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06.04.2015 року, позивач є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини житлового будинку є відповідач ОСОБА_3 . ОСОБА_4 поділу домогосподарства або реального виділу частки в натурі не проводилося . У вказаному будинку проживає відповідач зі своєю новою сім`єю . З відповідачем існує певний конфлікт та конфронтація. Позивач позбавлена можливості вільно володіти та використувати об`єкти нерухомості у виді житлового будинку та господарських споруд та позбавлена вільного доступу до домоволодіння і розпорядитися своєю часткою без згоди відповідача. Відповідач чинить їй перешкоди у володінні та користуванні належною їй частки нерухомого майна. На підставі викладеного, враховуючи, що спільне користування об`єктом нерухомого майна є неможливим, просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь компенсацію ринкової вартості Ѕ частини домогосподарства за вище вказаною адресою , в рахунок реального поділу спільного часткового майна, за наслідками проведеної судової будівельно-оціночної експертизи; припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_1 , а іншу частину жтитлового будинку з господарськими будівлями , залишити у власності ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача понесені судові витрати .

У липні 2018 року позивач збільшила позовні вимоги та вказала , що в 2018 році дізналася , що за ОСОБА_3 обліковується земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Під час поділу житлового будинку з господарськими будівлями , вона не знала про існування Державного акту на право власності на землю . На думку позивача , на земельну ділянку розповсюджується інститут спільної сумісної власності подружжя . Позивач просила суд поновити строк звернення до суду з позовною вимогою стосовно земельної ділянки ; визнати спільним сумісним майном подружжя земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості Ѕ частини домоволодіння та земельної ділянки , що знаходяться по АДРЕСА_1 ; за наслідками реального поділу домоволодіння та земельної ділянки , припинити право спільної часткової власності домоволодіння і земельної ділянки за ОСОБА_1 ; за наслідками припинення права спільної часткової власності домоволодіння і земельної ділянки за ОСОБА_1 , залишити у приватній власності ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку .

Крім того , у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права у спільній частковій власності майна , яке складає спільне майно подружжя , тертя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Богодухівська ( колишня -Краснокутська ) районна державна адміністрація Харківської області (сектор державної реєстрації) .

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що сторони перебували перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.07.2012 р. був розірваний. У період шлюбу відповідачем , окрім житлового будинку, набуто право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер : :01:001:0577. Право власності підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2010 року . Позивач вважає земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя. Відповідач не визнає за позивачем будь-якого майнового права на об`єкти нерухомості за вище вказаною адресою . Оскільки земельна ділянка придбана сторонами під час шлюбу та являється, на думку позивача , спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила поновити строк звернення до суду з позовом та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки , як приватну спільну часткову власність ; стягнути з відповідача на її користь сплачені судові витрати .

17.08.2020 року , ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області , позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права у спільній частковій власності майна , яке складає спільне майно подружжя , тертя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Богодухівська (колишня- Краснокутська ) районна державна адміністрація Харківської області (сектор державної реєстрації) , та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про реальний поділ майна подружжя , шляхом стягнення грошової компенсації Ѕ частини вартості зі спільного майна співвласників , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору : Богодухівська ( колишня-Краснокутська ) районна державна адміністрація Харківської області (сектор державної реєстрації) об`єднані в одне провадження .

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 , з урахуванням вище зазначеного , подала до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер : :01:001:0577 , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2020 року, внаслідок придбання даного майна за час реєстрації шлюбу та спільного проживання подружжя. В порядку реального поділу спільного майна подружжя , стягнути з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 компенсацію ринкової вартості Ѕ частини домоволодіння у сумі 233 094,50 грн та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,25000 га у розмірі 74 445,00 грн, а всього на загальну суму 307 539 ,50 грн. Припинити право спільної часткової власності на вказаний будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку за ОСОБА_1 ; залишити у приватній власності ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку за адресою : АДРЕСА_1 ; вирішити питання про судові витрати.

У вказаному позові про збільшення позовних вимог , ОСОБА_1 вказала , що проживати у будинку за вказаною адресою разом з відповідачм ОСОБА_3 вона не може,позбавлена можливості вільно володіти та користуватись своєю власністю, що відповідно до ст. 364 ЦК України, на думку позивача, є підставою для задоволення її позову. Позивач просила суд провести суд поділ спільного майна подружжя , саме на підставі ст. 364 ЦК України , тобто , шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов , просять задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав , просив в позові відмовити, при цьому пояснив , що у спірному житловому будинку він не проживає, а доглядає за ним , підтримує його в осінньо-зимовий період . Відповідач , поруч зі спірним домоволодінням , має інше житло , де проживає з сім`єю . Він не чинить перешкод позивачу у вільному володінні та користуванні часткою у нерухомому майні . Не заперечує проти реального поділу нерухомого майна , виділення частки в натурі , та проживання позивача у спірному будинку . Виплатити компенсацію за частку у спільному майні позивачу, відповідач заперечує та не має змоги , оскільки таких коштів не має. Окрім того ,заперчує проти визнання за ним права власності на домоволодіння в цілому.

Представник третьої осби до суду не з`явився , подав заяву заслухати справу у його відсутність , прохав ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази по справі , допитавши свідка, дійшов до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено , що з 26.06.1999 року по 30.07.2012 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 30.07.2012 року , розірваний. ( а.с. 27 т.1)

Від шлюбу сторони мають понолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який на час навчання проживає в гуртожитку в м.Харків.

За час шлюбу колишнє подружжя придбали за договором купівлі-продажу , посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області за № 3306 від 09.10.2007 року, у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 84,40 кв.м , житловою площею 44,40 кв м., який зареєстрували за ОСОБА_3 ( а.с.76,77,78 т.1)

Відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06.04.2015 року , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя , за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями. Рішення набрало законної сили . Власником іншої Ѕ частини є відповідач ОСОБА_3 ( а.с. 28-31 т.1).

Реального поділу домолодіння з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та реального виділу часток в натурі із спільного майна , не проводилося.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.09.2015 року , за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями. ( а.с. 16 т.1)

Крім того , що сторони є співласниками житлового будинку з господарськими будівлями в рівних частинах , свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно … від 20.04.2020 року ( а.с. 17 справа №627/339/20)

Відповідно до відповіді Пархомівської сільської ради від 04.05.2020 року, ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.26 справа № 627/339/20), а позивач ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 . ( а.с. 10. т.1 )

Відповідно до технічного паспорту РКП « Краснокутське БТІ» від 17.03.2015 р. , житловий будинок має загальну площу 88,30 кв.м., житлову - 84,80 кв.м., та складається з трьох житлових кімнат 10,6 , 24,5 , 9,3 кв.м ; тамбура , двох коридорів ,веранди, кухні, душової , 2 котелень ,туалету.( а.с.17-21 т.1)

Як свідчить довідка Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.03.2018 року , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2010 року , ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0, 2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , кадастровий номер : № :01:001: 0577 , розташована по АДРЕСА_1 . ( а.с. 97 т.2)

Право власності відповідача на спірну земельну ділянку , також підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку Державної служби України з питань геодесії , картографії та кадастру ( а.с. 100 т.2)

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно будівельної експертизи № 26062 від 24.12.2009 року , складеного судовим експертом Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім .Засл.проф. М.С. Бокаріуса , Максічко Д.О. , дійсна ринкова вартість станом на час проведення експертизи об`єктів нерухомого майна у виді домоволодіння ( домогосподарства) з житловим будинком , господарськими спорудами та надвірними будівлями , земельної ділянки площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд , кадастровий № :01:001: 0577, розташованих по АДРЕСА_1 , складає 466 189, 00 грн.( а.с.104-124 т.1)

Висновком експерта № 16954 за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 30.07.2021 року, ринкова вартість станом на час проведення експертизи земельної ділянки , площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , кадастровий № :01:001: 0577, по АДРЕСА_1 , складає 148 890,00 грн.( а.с. 29-46 т.1)

Допитана по справі в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила суду , що з відповідачем у неї конфлікта ситуація , після розірвання шлюбу , вона залишила спірний будинок та проживає у власній квартирі , створила нову сім`ю. Спільне проживання та користування спільним об`єктом нерухомого майна не можливо , оскільки відповідач весь час чинить їй перешкоди.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до стаття 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ст.66 СК України).

У статті 69 СК України вказано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

При розгляді судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у період шлюбу набув право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по АДРЕСА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2010 року .На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами як спільна часткова власність колишнього подружжя , Ѕ частина якого належить позивачці, а тому і частина земельної ділянки переходить до позивача.

Спірна земельна ділянка набута у період перебування сторін спору у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на майно , відповідачем не спростована, а тому спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і може бути поділена між ними. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна , частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по 1/2 частці.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до вимог ч.2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Оскільки позивач у позовній заяві не заявляє вимоги , в порядку поділу майна, про визанння за нею право власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна , а просить в порядку реального поділу спільного майна подружжя, стягнути ринкову вартість Ѕ частини земельної ділянки , тому суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

За таких підстав позовна вимога про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - земельної ділянки площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер : :01:001:0577 , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2020 року, в наслідку придбання даного майна за час реєстрації шлюбу та спільного проживання подружжя, підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення в порядку реального поділу майна грошової конпенсації Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки , на підставі ст.364 ЦК України , припинення права спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку за ОСОБА_1 та залишення у приватній власності ОСОБА_3 нерухомого майна , суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже за змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Аналіз ст. 364 ЦК України дає підстави для висновку, що у випадку надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої компенсації несе сам співвласник, отже відсутня необхідність внесення іншою стороною вартості такої частки на депозитний рахунок суду.

Однак, за положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-2925 в постанові від 13.01.2016 року.

Слід зазначити, що під час розгляду цивільної справи № 521/2993/13-ц, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у складі Верховного Суду вважала, що для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні (ухвала КЦС ВС від 14.12.2019 року).

Зазначена справа була передана на розгляд до Великої Палати Верховного Суду з постановленням питання про відхід від правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів заявлених з підстав статті 364 ЦК України врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 року виснувала, що відступ від висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 13 січня 2016 року № 6-2925цс15, є передчасним. З контексту судового рішення вбачається, що суди повинні при розгляді справ зазначеної категорії зважати на об`єктивну можливість відповідача-співвласника майна сплачувати компенсацію іншому співвласнику у визначеному розмірі. Тобто дотримання критеріїв, встановлених Верховним Судом України при розгляді справ за позовами, заявленими з підстав статті 364 ЦК України, зокрема щодо спроможності виплати компенсації, є обов`язковим.

В подальшому, Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду, при розгляді справ зазначеної категорії неодноразово зазначав про необхідність судами встановлення такої обставини, як спроможність інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (постанова від 19 червня 2019 року в справі № 752/10312/14-ц, постанова від 18 грудня 2020 року в справі № 303/6593/16-ц, постанова від 28 січня 2021 року в справі №333/1028/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ззгідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідач є співласниками по Ѕ частині кожний спірного будинку з господарськими будівлями , відповідач - земельної ділянки в цілому по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом , позивач зазначає, що вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування домоволодінням , поділ домоволодіння та земельної ділянки є неможливим, а тому просить стягнути на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у нерухому майні .

Під час розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що відповідач має фінансову можливість сплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 307 539,50 грн.

Ураховуючи наведене, слід дійти висновку, що стягнення компенсації з іншого співвласника можливе лише за умови встановлення судом спроможності такого співвласника цього майна виплатити компенсацію вартості відповідної частки у праві власності позивачу та за відсутності в нього надмірного тягаря щодо її сплати. Втім, матеріали справи таких даних не містять.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що задоволення позову в частині реального поділу майна подружжя та стягнення грошової компенсації з відповідача, призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможній сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в домоволодінні , а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду , шляхом продажу будинку , і відповідно позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможній, та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку позивача, є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц.

При цьому суд констатує, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.

Доказів щодо неподільності спірної земельної ділянки площею 0,2500 га та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , суду позивачем не надано , оскільки проведеною у справі судовою оціночно-земельною експертизою та судової оціночно-будівельною експертизою визначено лише вартість спірної земельної ділянки та домоволодіння , питання щодо можливості поділу даної земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями , виділ з належної позивачу частки в натурі , на розгляд експертам не ставилось, а тому, факт неподільності майна документально не підтверджений. Судово- будівельна експертиза для визначення варіантів поділу будинку та поділу земельної ділянки між співласниками не призначалася , доказів , що технічно не можна розділити будинок не надано, та виділ частки позивача у спільному майні в натурі , є не можливим ,також позивачем не доведено .

Крім того , належних та допустимих доказів , що відповідач користується спільним майном та чи спроможній виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитеме це для нього надмірний тягар , позивачем суду не надано. Даних про наявність у відповідача будь-яких інших доходів матеріали справи не містять.

Також не підтверджені належними доказами доводи позивачки про наявність перешкод з боку відповідача щодо користування своєю часткою в нерухомому майні.

Пояснення позивача , як свідка ,з приводу того , що відповідач чинить перешкоди у користуванні та володінні нерухомим майном , не достатні для задоволення позову , оскільки іншими доказами вказані обставини не підтверджені .

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації з відповідача , в порядку реального поділу спільного майна подружжя ; припинення права спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку за ОСОБА_1 та залишення у приватній власності ОСОБА_3 нерухомого майна , оскільки ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_3 згодний та спроможній сплатити відповідну грошову компенсацію позивачці, що виділ належної позивачу частки в натурі є не можливим або чи не допускається такий виділ згідно із законом, чи користується спільним майном інший співвласник- відповідач по справі; що унеможливлює задоволення позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення сплачених судових витрат, суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті.

За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивач , звертаючись до суду сплатила за подачу позову судовий збір у сумі 704,80 грн; 840,80 грн; 1545,60 грн, а всього 3 075,39 грн , що підтверджується квитанціями .

Крім того , за проведення експертиз , позивачем було сплачено за проведення судової оціночно-будівельної експертизи 7150,00 грн та 8172,00 грн за проведення судової оціночно земельної експертизи , а всього 15 322,00 грн .

Також , позивач понесла витрати , пов`язані з розглядом цивільної справи : оплати сервісному центру державного підприємства речових прав на суму 70,00 грн ; поштові супроводження у сумі 190,50 грн , а всього 260,50 грн., що підтверджено відповідними рахунками та квитанціями про сплату.

Окрім того, позивач понесла витрати на правничу допомогу адвоката Нежевело В.В. по складенню ,підготовки , оформлення та представництва , підготовки клопотань та заяв в межах суми гонорару у розмірі 1700,00 грн. , а також витрати на правничу допомогу адвоката Цуркана В.І. по представництву, супроводженню та підготовки заяв та клопотань під час судового розгляду цивільної справи в межах суми гонорару в розмірі 9 500,00 грн , а всього на суму 11 200,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу ОСОБА_1 надавалась адвокатом Нежевело В.В. правнича допомога з надання правої інформації ,консультацій , підготовки та подання заяви ,на підставі договору про правничу допомогу №435 від 29.04.2019 року та правнича допомога в суді адвокатом Цурканом В.І., який здійснював представництво інтересів позивача, на підставі договору про правничу допомогу № 365 від 16.03.2020 року.

Понесені витрати на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи, а саме; актом приймання-передачі виконаних робіт від 15.10.2021 року ; розрахунковою квитанцією серії ЦВІ №4-05/2020 року проведеною адвокатом Цурканом В.І. від 16.03.2020 року ( а.с.209,210-211 т.1); актом приймання передачі (звітом ) виконаних робіт від 11.02.2020 року ; розрахунковою квитанцією № 29-04/2019 року проведеною адвокатом Нежевело В.В. від 29.04.2019 року ( а.с. 203,204-205 т.1) .

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши те, що позовні вимоги задоволено частково, а також характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 600,00 грн понесених нею витрат в суді на професійну правничу допомогу. Крім того , суд вважає за доцільне стягнути з відповідача половину вартості сплачених судових витрат , що складаються з судового збору у розмірі 744,36 грн ; витрат на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в сумі 4086,00 грн ; витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи у сумі 130,25 грн .

Керуючись ст. 60,61,63 СК України, ст.317,319 ,364 ЦК України, ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265,352,354 ЦПК України , суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права у спільній частковій власності майна, яке складає спільне майно подружжя, про реальний поділ майна подружжя, шляхом стягнення грошової компенсації Ѕ частини вартості зі спільного майна співвласників (домогосподарства та земельної ділянки), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Богодухівська районна державна адміністрація Харківської області ( сектор державної реєстраці) - задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер : :01:001:0577, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2020 року, в наслідку придбання даного майна за час реєстрації шлюбу та спільного проживання подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати , що складаються з судового збору у розмірі 744,36 грн ; витрат на проведення судової експертизи в сумі 4086,00 грн ; витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи у сумі 130,25 грн ; витрат на правничу допомогу в розмірі 5600,00 грн , а всього у сумі 10 560 ( десять тисяч п`ятсот шістедесят ) грн 61 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Повний текст рішення складено 08.12.2021 року.

Суддя Л.В. Вовк