КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/758/2021
У Х В А Л А

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Мазур І.В., ухвалене в м. Київ 16 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною. Позовну заяву мотивовано тим, що заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № КІ00А-26640520 від 12 березня 2013 року ОСОБА_3 виразив своє бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на вебсайті www.privatbank.ua. та отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль КІА Sportage д.н.з. НОМЕР_1 , зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у додатку 2, автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності позивачу. У зв`язку із порушенням зобовязання про своєчасну сплату лізингових платежів ОСОБА_3 було направлено повідомлення про необхідність здійснення виплат по договору лізингу, яке залишилось без задоволення, в ході здійснення моніторингу даного кредиту було встановлено, що 18 квітня 2013 року без згоди банку лізинговий автомобіль було продано ОСОБА_2 та 23 квітня 2013 року знято з реєстраційного обліку, а в подальшому автомобіль було продано третій особі. На підставі вищевикладеного просив визнати угоду від 18 квітня 2013 року про продаж лізингового автомобілю КІА Sportage д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 недійсною.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано угоду від 18 квітня 2013 року про продаж лізингового автомобілю КІА Sportage д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 недійсною. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

01 грудня 2020 року особою, яка не брала участі в справі ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначала, що не була учасником справи в першій інстанції, однак прийняте судом рішення безумовно впливає на її права та інтереси, оскільки 22 липня 2015 року вона на підставі довідки-рахунку ААЕ273079 придбала транспортний засіб КІА Sportage, зареєструвала його в Центрі ДАІ 22 липня 2015 року та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на своє ім`я.

Зазначала, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області знаходилась цивільна справа № 357/13951/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме автомобіля КІА Sportage д.н.з. НОМЕР_1 , і рішенням 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено, тобто у цій справі позивач приховав наявність іншого спору. Також по зазначеній справі ухвалою суду від 15 жовтня 2014 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, заборонивши будь-яким способом укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження. Відтак існує подвійний арешт майна, яке не належить на даний час ні відповідачам, ні третім особам у зазначених справах.

Вказувала, що в позові і рішенні іде мова про те, що Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві розслідується кримінальне провадження за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу зняття з реєстрації обліків ДАІ автомобіля КІА Sportage шляхом підробки документів, однак на даний час не існує вироку або постанови суду щодо встановленої вини будь-якої особи в незаконному заволодінні або утриманні зазначеного транспортного засобу, і 06 квітня 2020 року провадження у справі було закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Отже, суд помилково припустив, що наявність зареєстрованого кримінального провадження відносно невстановленої особи вже, начебто, встановлює вину відповідача або третьої особи, та доводить і підтверджує обставини, на які посилався позивач у позові та надає підстави суду для вжиття заходів забезпечення позову, чим порушив принцип законності та обґрунтованості рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження та запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу.

У встановлений законом строк відзивів на апеляційну скаргу не надійшло, 20 січня 2021 року від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшло пояснення на апеляційну скаргу, в якому позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вважаючи її необґрунтованою. Зазначав, що надані апелянтом доводи та докази не містять відомостей, що на момент винесення судом рішення від 16 грудня 2014 року будь-які права апелянта було порушено. Так, ОСОБА_1 набула права власності на спірний автомобіль 22 липня 2015 року, в той час як рішення ухвалено 16 грудня 2014 року. Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вирішив у своєму рішенні від 16 грудня 2014 року питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки на момент набуття права власності, а саме 22 липня 2015 року, вже існувало судове рішення про визнання угоди відчуження недійсною.

За вказаних обставин вважав і наголошував, що апелянт не є стороною у справі та не має процесуального права подавати будь-які апеляційні скарги на рішення, оскільки на момент розгляду справи апелянт не мала права власності відносно предмету спору.

Щодо посилання апелянта на вже існуючі рішення суду, в яких банку відмовлено у витребуванні майна з незаконного володіння, зазначав, що вказане рішення суду виносилось до набрання законної сили рішення про визнання угод відчуження недійсними. Крім того, між вказаними справами відсутній один і той же предмет спору, оскільки в справі № 357/13951/14 предметом спору було заставне майно, в той час в справі, яка розглядається, предметом спору є визнання недійсною угоди про відчуження спірного майна.

Вказував, що якщо ОСОБА_1 вважає, що було порушено її законні права, вона має звертатися із позовом до особи, у якої вона придбала автомобіль.

Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про закриття апеляційного провадження, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду у даній цивільній справі були правовідносини між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема щодо виконання укладеного з ОСОБА_3 договором фінансового лізингу від 12 березня 2013 року та щодо укладення 18 квітня 2013 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано угоду від 18 квітня 2013 року про продаж лізингового автомобілю КІА Sportage д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 недійсною. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 станом на час розгляду справи в суді першої інстанції участі у справі не приймала і набула право власності на автомобіль КІА Sportage лише 22 липня 2015 року, отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 143 - 144 т. 1), про що вона особисто зазначає в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13) у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 227/2835/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 1506/1177/2012, від 02 грудня 2020 року у справі № 0541/4463/2012.

Відтак, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, не надано доказів того, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року судом першої інстанції вирішено питання про її права, інтереси та обов`язки, а отже право апеляційного оскарження, встановлене ч. 1 ст. 352 ЦПК України, на неї не розповсюджується.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Виходячи із вищевикладеного, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року необхідно закрити.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.