КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №757/6508/20-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8737/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року (суддя Ільєва Т.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

встановив:

у лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів 80 000 доларів США за договором позики від 3 вересня 2011 року та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначала, що 3 вересня 2011 року між нею та її сином, ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США для придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та проведення у ній ремонту, і зобов`язався повернути їх протягом 30 днів з дня пред`явлення вимоги про повернення позики. На підтвердження отримання позики ОСОБА_2 була видана розписка від 3 вересня 2011 року. 6 вересня 2011 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач посилалася на те, що 24 грудня 2019 року пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення позики, проте протягом 30 днів з дня пред`явлення вимоги, тобто станом на 24 січня 2020 року, позика не була повернута.

Позивач вважала, що борг повинні повернути її син ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , з якою син перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2019 року, так як позика бралася в інтересах сім`ї, для придбання житла, у якому проживала сім`я, а зараз між подружжям триває судовий процес про розірвання шлюбу та поділ майна.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року, в якому виправлено описку ухвалою від 26 травня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, ненадання

належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не врахування визнання позову відповідачем ОСОБА_2 та підтвердження факту укладення договору позики в інтересах сім`ї і витрачання позичених коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 , та проведення в ній ремонту.

Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що на момент придбання вищезазначеної квартири сім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мала грошових коштів на придбання житла, сім`я очікувала на народження другої дитини, мала значні витрати, які були пов`язані з профілактичним лікуванням та відпочинком ОСОБА_3 у зв`язку з її вагітністю.

Позивач зазначає, що відсутність оригіналів договору позики та розписки не свідчить про не укладення договору, так як сторони договору виготовили дублікат договору та розписки, що є належними документами у підтвердження укладення договору. Позивач стверджувала, що оригінали договору позики та розписка зберігалися у неї в будинку в селі Старі Кути, Косівського району, а екземпляр договору позики ОСОБА_2 - у нього вдома у квартирі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , де протягом 20 років проживала сім`я ОСОБА_2 . Однак, маючи безперешкодний доступ до її будинку та готуючись до розлучення, ОСОБА_3 вказані документи викрала, що підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_2 .

Позивач вважає хибним висновок суду першої інстанції стосовно відсутності письмової згоди ОСОБА_3 на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договору позики, оскільки факт надання такої згоди підтверджується заявою ОСОБА_3 від 14 жовтня 2011р., яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрух A.M., зареєстрована в реєстрі за № 84, і яка була подана до суду ОСОБА_2 та знаходиться в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Діденко Т.Г. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом у своєму рішенні вірно надано оцінку всім доказам, які є у матеріалах справи, а рішення прийнято з урахуванням всіх обставин, тому є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Юрчика С.В. та відповідача ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника - адвоката Діденко Т.Г., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1999 року, мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

6 вересня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі його довіреності від 12 серпня 2011 року, придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, а у липні 2019 року з позовом про визнання права власності на квартиру.

Шлюб відповідачів розірваний рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року.

Розгляд судом справи про поділ майна подружжя триває.

Звертаючись у лютому 2020 року з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку 80 000 доларів США за договором позики, позивач стверджувала,

що 3 вересня 2011 року уклала зі своїм сином ОСОБА_2 договір позики, у якому було зазначено, що мета позики - придбання квартири АДРЕСА_1 та проведення ремонту в ній. У підтвердження отримання грошових коштів для придбання квартири і ремонту в ній, 3 вересня 2011 року ОСОБА_2 надав відповідну розписку.

У підтвердження позовних вимог до позовної заяви були додані копії договору позики від 3 вересня 2011 року та розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011 року, відповідність яких оригіналу була посвідчена позивачем. Також позивачем була надана копія вимоги, яка направлена ОСОБА_2 24 грудня 2019 року, про повернення позики за вказаним договором та ним отримана 25 грудня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не було встановлено реальності події укладення договору позики та передачі коштів, так як суду не були надані оригінали договору та розписки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїм вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна

встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.. 80 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

За змістом ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

3 червня 2020 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду клопотання про витребування у позивача оригіналів договору позики від 3 вересня 2011 року та розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011 року.

Також відповідачем ОСОБА_3 було подано клопотання про проведення судової технічної експертизи вказаних документів.

Під час попереднього засідання 11 серпня 2020 року представник позивача визнав, що оригінали договору позики від 3 вересня 2011 року та розписки від 3 вересня 2011 року у позивача відсутні, а сторони договору позики підписали договір, копія якого приєднана до позовної заяви, у 2020 році.

Відповідач ОСОБА_2 також підтвердив, що розписку від 3 вересня 2011 року, копія якої приєднана до позовної заяви, він написав у 2020 році.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи

інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (чч.1-4 ст.12 ЦПК).

За змістом положень стст.102, 103 ЦПК для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

У підтвердження своєї позиції, що позивач та відповідач ОСОБА_2 3 вересня 2011 року договору позики не укладали, відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції заявила клопотання про призначення технічної та почеркознавчої експертизи для визначення часу, коли виготовлений договір та розписка, копії яких додані до позовної заяви.

Заперечуючи проти проведення судової технічної експертизи, представник позивача визнав, що до позовної заяви додані копії договору та розписку, які виготовлені на початку 2020 року, тобто є дублікатами документів, які були складені 3 вересня 2011 року.

Вказані обставини також були визнані відповідачем ОСОБА_2 .

Разом з цим, на наданих до позовної заяви копіях договору позики та розписки ОСОБА_2 не міститься відмітки, що вказані документи є дублікатами, а у порушення норм процесуального права позивачем надані копії засвідчені, як такі, що відповідають оригіналу, та не зазначено у позовній заяві, що оригінали вказаних документів у позивача відсутні.

Доводи представника позивача та відповідача ОСОБА_2 про те, що оригінали договору позики від 3 вересня 2011 року та розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011 року про отримання грошових коштів, були викрадені відповідачем ОСОБА_3 , належними доказами не підтверджені, а відтак є безпідставними.

З огляду на те, що позивач не надала суду оригінал договору позики від 3 вересня 2011 року та оригінал розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011 року, суд першої інстанції з урахуванням положень про доказування, визначених у ч. 4 ст. 81, ч. 10 ст. 84 ЦПК України, вірно вважав встановленою ту обставину, що договір позики від 3 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався.

Погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів також враховує, що доводи позивача та відповідача ОСОБА_2 про обізнаність відповідача ОСОБА_3 про спірний договір позики, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, так як остання проти цієї обставини категорично заперечує, а заява ОСОБА_3 , на яку посилаються позивач та відповідач ОСОБА_2 , датована 14 жовтня 2011 року і її зміст не дає підстави для висновку про обізнаність ОСОБА_3 про позику чоловіка, яку він отримав до підписання цієї заяви 3 вересня 2011 року.

Наданий суду текст спірного договору передбачає, що договір забезпечується порукою ОСОБА_3 , шляхом укладення з нею договору поруки, а також шляхом передачі купленої квартири АДРЕСА_1 або іншого нерухомого майна позичальника, зокрема, будинку у с.Чайка, в іпотеку позикодавцю. Однак, суду не були надані докази укладання з відповідачем ОСОБА_3 договору поруки або укладання договорів іпотеки, у забезпечення спірного договору позики.

Крім того, з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що ОСОБА_1

та ОСОБА_2 , укладаючи договори позики, як до 3 вересня 2011 року, так і після цієї дати, посвідчували їх нотаріально, і договори позики завжди забезпечувалися іпотекою і заставою майна.

Також колегія суддів вважає правомірним не прийняття судом першої інстанції визнання позову відповідачем ОСОБА_2 .

Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У відзиві на позову заяву від 19 червня 2020 року відповідач ОСОБА_2 зазначив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та підтвердив обставини, викладені у позовній заяві.

Однак визнання відповідачем ОСОБА_2 позову суперечить обставинам справи та наданим суду доказам у підтвердження цих позовних вимог, та порушує права та інтереси ОСОБА_3 , яка категорично заперечує, що спірний договір позики укладався його сторонами 3 вересня 2011 року.

Виходячи з вищевикладеного, оцінюючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що договір позики від 3 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неукладеним, тому у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов`язків. З цих же підстав вказаний договір не породжує і обов`язку ОСОБА_3 щодо його виконання.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було встановлено, що 3 вересня 2011 року позивач дала у борг ОСОБА_2 80 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 , у підтвердження чого суду неодноразово надавалися оригінали договору позики та розписки, суперечать тексту рішення суду, який таких обставин не містить. Також матеріалами справи не підтверджується, що позивачем суду надавалися оригінали договору позики та розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011 року.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно відмовив у прийнятті письмової заяви ОСОБА_6 , яка обізнана про обставини укладення договору позики та договору купівлі-продажу квартири, так як була довіреною особою ОСОБА_2 , та свідка ОСОБА_7 , який обізнаний про обставини проведення ремонту у квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказані докази були подані суду з порушенням положень ст. 83 ЦПК України і апеляційна скарга не містить доводів, з яких позивач була позбавлена можливості подати ці докази суду з дотриманням строків, визначених вказаною нормою процесуального права.

Твердження у апеляційній скарзі, що відповідачем ОСОБА_3 не надано доказів наявності у неї та її чоловіка ОСОБА_2 на час придбання квартири АДРЕСА_1 грошових коштів на придбання житла, а надані суду докази свідчать, що позивач та її чоловік були зареєстровані підприємцями та мали валовий дохід за 2010 рік у розмірі 998 862грн, на думку колегії суддів, не є належними та достатніми доказами укладення з ОСОБА_2 спірного договору позики. Крім того, валовий дохід підприємця не є його чистим доходом.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не встановив, що отриманні у позику грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, правового значення для вирішення даного спору не мають, так як судом не було встановлено укладення договору позики, а

відтак будь-яких обов`язків по його виконанню ні ОСОБА_2 , ні його колишня дружина ОСОБА_3 не мають.

Крім того, колегія судді вважає за необхідне зазначити про наступне.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Подібна правова позиція виловлена Верховним Судом у постанові від 3 червня 2020 року, справа № 318/89/18.

З матеріалів справи та обставин справи вбачається, що з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду після подання ОСОБА_3 у травні 2019 року позову про розірвання шлюбу з її сином ОСОБА_8 , та після подання у липні 2019року позову про поділ спільного майна подружжя.

Тільки після подання відповідачем ОСОБА_3 клопотання про витребування у позивача оригіналів спірного договору позики та розписки ОСОБА_2 від 3 вересня 2011року, та призначення судової технічної експертизи, представник позивача визнав, що позивач не має оригіналів вказаних документів, а додані до позовної заяви документи виготовлені перед зверненням до суду з даним позовом.

Будь-яких достовірних та належних доказів у підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики 3 вересня 2011 року суду надано не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що даний позов поданий ОСОБА_1 з метою порушення прав та інтересів ОСОБА_3 , що свідчить про зловживання ОСОБА_1 своїми матеріальними правами і також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення

Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк