ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Херсон

справа № 766/4173/21

провадження № 22-ц/819/1741/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Полікарпової О.М.,

Пузанової Л.В.,

секретар Автонагова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області в складі суду Прохоренко В.В. від 22 червня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 квітня 1991 року його батьком ОСОБА_3 було отримано ордер на вселення до житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1991 році до вказаної квартири вселилися його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , він та його брат ОСОБА_2 , як члени родини наймача, які були зареєстровані у вказаній квартирі.

Згодом батьки припинили проживання у вказаній квартирі, з причин розірвання шлюбу та в подальшому переїзду для проживання до інших житлових приміщень. При цьому останні скасували свою реєстрацію постійного місця проживання, за вказаною адресою. З 2005 року припинив своє проживання у квартирі за вказаною адресою і його брат- ОСОБА_2 , переїхавши проживати до іншого житлового приміщення, але за вказаною адресою зареєстроване його місце постійного проживання.

На сьогодні він самостійно разом із своєю родиною користуюсь вказаною квартирою, здійснив реєстрацію постійного місця проживання у квартирі своїх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідач у 2005 році добровільно покинув житлове приміщення, де зареєстровано його постійне місце проживання та переїхав проживати до іншого місця. Жодного разу у вказаному житловому будинку не з`являлися, тобто вже більше п`ятнадцяти років не проживає і не користуються цим житловим приміщенням.

Вважає, що відповідач, з урахуванням вимог статей 71, 72, 163 ЖК України, втратив право користування житловим приміщенням, так як, він більше шести місяців прав щодо користування житловим приміщенням не заявляв, не з`являється та не проживає в квартирі значний час, а також не приймає участь у витратах на його утримання.

Наявність місця реєстрації відповідача порушує його права на належне користування вказаної квартири, він не має можливості розпочати дії із приватизації квартири, у зв`язку з цим просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року в задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального права, зокрема із неправильним застосуванням ст. 64, 65 Житлового кодексу України, просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він вселився у вказану квартиру, як член сім`ї наймача, як син та залишився там проживати, після того, як наймач ОСОБА_3 (його батько) вибув із неї та проживає до теперішнього часу. Таким чином, він набув усіх прав наймача, в силу норм ст. 64, 64, 107 Житлового кодексу України, в тому числі і право на захист речових прав на належне користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Лодига М.Т., пояснила, що підставами позову є не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше ніж 6 місяців, що в силу вимог ст. 72 ЖК України, є підставою для ухвалення судового рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З приводу уточнення застосування в апеляційній скарзі норми ст. 107 ЖК Української РСР, зазначила, що питання втрати відповідачем права користування житловим приміщенням, як особи, яка втратила право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття, внаслідок вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті у цій справі не порушується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, ОСОБА_1 та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов наступного висновку.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки позивачем не надано доказів, того, що він є наймачем спірної квартири, а отже має право звернутися до суду з вказаним позовом.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 12 квітня 1991 року отримав ордер №21 на право зайняття двох кімнат № 57, загальною площею 27,8 кв.м., у сімейному гуртожитку ПО «Дніпро» буд АДРЕСА_2 . (а.с. 5).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 21 серпня 2018 року за № 648, виданою ТОВ «Україна» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , 1987 року народження (заявник), ОСОБА_4 , 1961 року народження (мати), ОСОБА_2 , 1981 року народження (брат), ОСОБА_5 , 2005 року народження (син), ОСОБА_6 , 2012 року народження (донька) (а.с. 6).

Наведена довідка містить інформацію, що особовий рахунок відкритий на ОСОБА_3 , який знятий з реєстрації місця проживання 20.01.1991.

Аналіз наведених доказів свідчить, що наймачем житлового приміщення був визначений ОСОБА_3 , позивач продовжує проживати у спірному приміщенні.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі №200/17337/17 висловив наступний висновок про застосування норми права.

Із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, ОСОБА_1 має право звернення до суду з зазначеним позовом, внаслідок чого судом першої інстанції неправильно відмовлено позивачу у задоволенні позову з наведеної підстави.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Згідно акту від 15 березня 2021 року, затвердженого Головою правління ОСББ «Робоча 80 А», ОСОБА_2 , 1981 року народження, зареєстрований по АДРЕСА_1 , за даною адресою не проживає з 2005 року (а.с. 7).

Відповідно до довідки ОСББ «Робоча 80 А» вбачається, що на особистий рахунок ОСББ «Робоча 80 А», житлового будинку по АДРЕСА_1 , надходять кошти від ОСОБА_1 (а.с. 10).

Допитана судом апеляційної інстанції, в якості свідка, мати позивача та відповідача - ОСОБА_4 , зазначила, що у спірній квартирі вона не проживає, у зв`язку з вибуттям до іншого місця проживання, підтвердила, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі тривалий час; поважність чи неповажність причини не проживання відповідача у квартирі пояснити не могла, зазначивши, що багато років вони з сином, відповідачем по справі, не спілкуються, не зважаючи на те, що вона дуже бажає бачити та спілкуватися.

Разом з тим, відсутність поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі позивачем не доведена та не доводилася. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 зазначив про не спілкування з братом, відповідачем по справі, протягом багатьох років, наявність конфліктних відносин у родині, спірних житлових питань з відповідачем, який отримав спадщину після смерті баби, а також не бажання спілкування з братом, відповідачем у справі.

Надані позивачем докази не свідчать про неповажність причин не проживання відповідача у спірній квартирі, а тому у задоволенні позовної заяви має бути відмовлено саме з цієї підстави.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні у мотивувальній його частині з викладом його в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 367-368, 374, 375, 382ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 червня 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: О.М. Полікарпова

Л.В. Пузанова

Повний текст постанови складений 03 грудня 2021 року.

Суддя І.В. Склярська