Постанова

Іменем України

08 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 161/8854/19

провадження № 61-4487св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 19 січня 2013 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу позивач проживав однією сім`єю з відповідачкою у Криму. За час шлюбу ними, як подружжям, було придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , та приміщення для зберігання автомобіля, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Вищезазначене нерухоме майно формально було оформлено на дружину, оскільки позивач більшість часу проводив у морі, і на той момент працював помічником капітана торговельного судна. Вказує, що увесь фінансовий тягар на здобуття нерухомого майна, його ремонт та утримання здійснює він, відповідачка не працювала та перебувала повністю на його забезпеченні.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати за ним право власності: на 71,5 % частки квартири АДРЕСА_1 ; на 71,5 % частини приміщення для зберігання автомобіля, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірне майно - об`єкти нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_1 та приміщення АДРЕСА_2 , набуте сторонами за час шлюбу за кошти, що належали кожному особисто.

ОСОБА_2 вказує, що до одруження з ОСОБА_1 протягом більше двох років вона працювала в Італії і вклала зароблені кошти в сумі 25 000,00 євро в купівлю спірної нерухомості. Приміщення для зберігання автомобіля придбано за рахунок отриманих від її батьків коштів в сумі 12 723,00 дол. США, які її матір зняла зі свого депозитного рахунку в сумі 12 723,26 дол. США.

На підставі викладеного просила суд, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , приміщення АДРЕСА_2 . Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , приміщення АДРЕСА_2 поділити порівно між нею та ОСОБА_1 , визнавши за кожним право власності на Ѕ частки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину приміщення для зберігання автомобіля, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину приміщення для зберігання автомобіля, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбано сторонами за час шлюбу і це нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

14 квітня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) просить суд касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

01 квітня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 19 січня 2013 року.

За час шлюбу ними, як подружжям, було придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , та приміщення для зберігання автомобіля, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане нерухоме майно зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 , про що 14 грудня 2013 року та 26 грудня 2013 року були видані відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, частиною сьомою статті 57 СК України встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суди встановили, що спірне нерухоме майно придбано сторонами за час шлюбу і це нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, жодна із сторін з достовірністю не довела, які саме кошти з особистих були використані саме для придбання спірного майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та у визначених законом випадках апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного і зустрічного позову та про визнання за кожним із сторін у справі право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , та на Ѕ частину приміщення для зберігання автомобіля, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев