Справа № 428/6764/20
Провадження № 2/428/2146/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Підгорної Я.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що з грудня 2015 року позивач перебуває на обліку в УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області. Однак, з 01.07.2018 відповідач 1 розпорядженням відповідача 1 від 21.09.2018 та від 08.10.2018 позивачу було протиправно припинено виплату пенсії, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 по справі №360/409/19, яке набрало законної сили.

На підставі викладеного позивач вважає, що він має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади.

У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду внаслідок незаконних рішень органу державної влади, у розмірі 64278,17 грн шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

Відповідач 1 заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 у справі №360/409/19 позов ОСОБА_1 до управління про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Зазначене рішення набрало законної сили. Отже, вказаним судовим рішенням порушені права ОСОБА_1 були відновлені.

Також постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 27.03.2020 ВП №60049283 було накладено штраф у розмірі 5100,00 грн на Управління Пенсійного фонду м.Сєвєродонецьку Луганської області за не виконання рішення суду у справі №360/409/19.

Відповідачем 1 було подано до Луганського окружного адміністративного суду позовну заяву про оскарження дій державного виконавця та скасування постанови про накладення штрафу.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.05.2019 у справі №360/1704/20 позов УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області про оскарження дій державного виконавця та скасування постанови про накладення штрафу задоволено. При розгляді справи №360/1704/20 суд дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області не належить до категорії розпорядників бюджетних коштів, а лише є їх одержувачем, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Також, суд зауважив, що зважаючи на відсутність фінансування управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області, відсутні правові підстави для накладення на боржника штрафу за невиконання рішення без поважних причин.

Крім того, відповідачем 1 зазначено, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння відповідачем внаслідок невиплати позивачу пенсії з 01.07.2018 по теперішній час моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

На підставі викладеного відповідач 1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 також заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено наступне.

Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач, проте в позовній заяві ОСОБА_1 не наведено жодних доказів, що підтверджують моральні страждання позивача та доказів, які призвели до наслідків.

Окрім того, відповідачем 2 зазначено, що розмір моральної шкоди жодним чином не пов`язаний з розміром відшкодування матеріальної шкоди. Проте, позивачем у позовній заяві прямо та чітко зазначено про залежність та зв`язок розміру недоотриманих пенсійних виплат з розміром моральної шкоди, а тому таким чином позивачем фактично підмінюється поняття моральної шкоди з поняттям матеріальної шкоди, які за своєю правовою природою є різними та відповідно не можуть оцінюватись в залежності один від одного.

На підставі викладеного відповідач 2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, розгляд справи просив проводити без його участі.

Представник відповідача 1 - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, розгляд справи просив проводити без його участі.

Представник відповідача 2 - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обґрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі №360/409/19 від 27.02.2019 встановлено, що розпорядженням УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області від 15.06.2018 з 01.07.2018.

Вказаним рішенням Луганського окружного адміністративного суду було скасовано вищевказане розпорядження УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області від 15.06.2018, та інші два розпорядження відповідача про припинення виплати пенсії позивачу від 21.09.2018 та від 08.10.2018. Зобов`язано УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області поновити ОСОБА_1 з 01 липня 2018 року виплату раніше призначеної пенсії за віком.

Вказане рішення набрало законної сили 11.06.2019.

Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 у справі №360/409/19 було встановлено незаконність рішень відповідача, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Згідно п.3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до ч.1 п.35 порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Згідно п.9 Перехідних та прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою.

Окрім того, позивач визначаючи розмір, завданої йому моральної шкоди, виходив з розміру недоотриманих ним пенсійних виплат, та визначив суму моральної шкоди - 64278,17 грн.

Проте, на думку суду такий розрахунок не може вважатись належним, оскільки розмір моральної шкоди повинен бути визначений визначатись з урахуванням обсягу та характеру страждань, яких зазнав позивач, немайнових втрат та інших обставин. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження існування наведених обставин та втрат немайнового характеру позивачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 58-259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна