Справа № 463/8792/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3126/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Наталія Петрівна про скасування запису про реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності № 32479195 від 20 липня 2019 року, здійсненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Наталією Петрівною про реєстрацію за ОСОБА_2 ною права власності на 8/25 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, 28 вересня 2020 року позивачкою подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 8/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заяву мотивує тим, що вказана частина житлового будинку була предметом договору купівлі-продажу від 20.07.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. Однак під час підписання даного договору не було вирішено питання щодо земельної ділянки, а саме: права позивачки на частину вказаної земельної ділянки, внаслідок чого між сторонами не досягнуто згоди з істотної умови договору набуття права власності на житловий будинок. Зважаючи на те, що відповідач у подальшому може здійснювати відчуження частки будинку, яка була предметом договору купівлі-продажу та на підставі якого було здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, що вплине на права позивачки, а тому існує необхідність накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті. Враховуючи наведене, просить заяву задовольнити. Крім цього, зазначає, що відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення, оскільки заявлений спосіб забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.

Накладено арешт на 8/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8/25 часток житлового будинку від 20 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П.

Ухвалу суду через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_2 . Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що позивачкою не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, або позбавить позивачку можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Обставини на які покликається позивачка у заяві, можуть бути предметом дослідження лише при розгляді справи по суті та під час винесення остаточного рішення по справі, а такий вид забезпечення позову наперед формує думку суду щодо обставин, викладених у позовній заяві, що суперечить завданням та принципам цивільного судочинства.

Стверджує, що позивачка належним чином не обґрунтувала того, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову для відповідача з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для нього, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії є пропорційним.

Звертає увагу, що заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивачки.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28 січня 2021 року, є дата складення повного судового рішення - 05 лютого 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 не підлягає до задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд виходив з тих обставин, що з метою запобігання можливого утруднення виконання рішення суду, слід накласти арешт на 8/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . При вжитті заходів забезпеченні позову судом враховано, що вказаний спосіб забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогами та не вплине на інтереси третіх осіб.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Як роз`яснено п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Завданням забезпечення позову є негайне вжиття заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Як убачається із матеріалів заяви про забезпечення позову та позовної заяви, що безпосереднім предметом спору є запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №32479195 від 20.07.2019, внесений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 8/25 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З наведеного слідує, що між сторонами, дійсно виник спір з приводу частки вищезгаданого житлового будинку щодо якого вжито заходи забезпечення позову.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що за вказаних обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що наведене обґрунтування є достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову вжитих судом в оскаржуваній ухвалі, оскільки на підтвердження наведеного обґрунтування позивачкою надано належні та допустимі докази, обраний спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, а тому суд правильно вказав, що такі заходи слід вжити з метою запобігання можливого утруднення виконання рішення суду.

Щодо покликання про незастосування судом зустрічного забезпечення позову слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову (частини перша, друга статті 154 ЦПК України).

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: 1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; 2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову. Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Враховуючи, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам і відсутні обставини, визначені ч.3 ст.154 ЦПК України для застосування зустрічного забезпечення, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав вважати, що суд першої інстанції при постановленні оскаржувної ухвали мав вжити заходи зустрічного забезпечення позову.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову на даній стадії цивільного процесу, що відповідає положенням ч. 2 ст.149 ЦПК України.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовує і не дає підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, в зв"язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник