Справа № 350/1446/19
Провадження № 22-ц/4808/1478/21
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хоптія Мирослава Васильовича на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене суддею Пуликом М.В. 5 серпня 2021 року в селищі Рожнятові, повний текст якого виготовлено 13 серпня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - нотаріус Котелко Світлана Дмитрівна, про визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на користь позивача та її сина ОСОБА_3 була приватизована квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті сина ОСОБА_1 , перебуваючи у стані стресу, нібито надала відмову від прийняття спадщини, при цьому маючи право на обов`язкову частку у ній. Тому свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , отримав її онук ОСОБА_2 .

Окрім того, в стресовому стані після смерті сина ОСОБА_1 29.07.2005 року надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 (невістку, дружину померлого сина) подарувати належну їй 1/2 частину вищевказаної квартири ОСОБА_2 . Дана довіреність видана строком на три роки і про можливість передоручення в ній не зазначалось, проте невідомою особою вручну без підпису вчинено напис «з правом передовір`я». Після цих подій вона виїхала за кордон і не знала про подальші дії щодо реалізації довіреності.

ОСОБА_4 23.03.2006 року на підставі цієї довіреності уповноважила ОСОБА_5 на вчинення аналогічних дій щодо дарування вказаної частки квартири, і в той же день було посвідчено Договір дарування частки квартири позивача.

Зазначає, що не мала наміру відмовлятись від належної їй частки у квартирі АДРЕСА_1 , самостійно будь-які заяви не подавала.

Що стосується договору дарування, то вважає, що цей правочин укладений не уповноваженим представником, оскільки видана від її імені довіреність містить дописування щодо права передоручення без відповідного застереження. Тому такий договір є нікчемним. Крім того, такий договір стосується майна, якого не існує, бо відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1998 року квартира АДРЕСА_1 належала позивачу та її сину на праві спільної сумісної власності, а нотаріус протиправно та на власний розсуд виділила частки кожного із співвласників у розмірі по 1/2, по суті змінивши правовий режим нерухомого майна. Тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

При цьому після отримання вищевказаної квартири у власність ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_4 неодноразово вчиняли дії щодо порушення прав позивача. ОСОБА_2 у 2019 році звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування цим житлом, в результаті чого її було знято з реєстрації за даною адресою.

Після вказаних подій у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, вона потребує стороннього догляду, а позбавлення її житла призвело до необхідності проживання в інтернаті для людей похилого віку, що оплачується дочкою ОСОБА_6 . Отже порушено право власності та житлові права позивача.

З огляду на наведене просила визнати недійсним свідоцтво про спадкування за законом, видане на користь ОСОБА_2 за фактом смерті ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в частині спадкування 1/2 частки від 1/2 частки (1/4) даної квартири; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 в особі представника в порядку передоручення Марківа О.М., та ОСОБА_2 23.03.2006 року, посвідчений нотаріусом Котелко С.Д. за реєстровим №Д-224.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 15.01.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріуса Котелко С.Д.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 05.08.2021 року в задоволенні позову відмовлено. Скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Рожнятівського районного суду від 21.08.2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1816 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хоптій М.В. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач не мала наміру відмовлятися від належної їй частки у квартирі АДРЕСА_1 , самостійно будь-яких заяв не подавала, а тому видане свідоцтво про право власності є недійсним в частині 1/4, тобто її частки.

Що стосується договору дарування від 23.03.2006 року, то суд також не взяв до уваги, що такий укладений не уповноваженим представником та стосується часток у власності на квартиру, хоча позивач та її син були її співвласниками, а тому підлягає визнанню недійсним.

Крім того, позивачем зазначалося, що після вказаних подій фактично порушено її право на житло, що призвело до необхідності перебування в інтернаті для людей похилого віку.

Вважає, що державним нотаріусом при вчиненні нотаріальних дій щодо даної квартири вимоги ст.ст. 41-47 Конституції України, ст.ст. 237, 238, 244, 245, 717 ЦК України, а також вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій (розділ 16 «При посвідченні довіреностей», розділ 22, що стосується видачі свідоцтва про право на спадщину, а також вимоги Інструкції, які стосуються виправлень при вчиненні нотаріальних дій).

Вказує, що суд неправильно надав оцінку показам державного нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., незважаючи на те, що остання визнала допущення ряду помилок при вчиненні нотаріальних дій.

Крім того суд посилався на документ, який стосується психічних розладів ОСОБА_1 , не маючи відповідної освіти, належних документів та не заслухавши думки жодного спеціаліста-медика, а тому помилково зробив припущення, що позивач на 4 день після смерті сина перебувала в адекватному стані та могла керувати своїми діями і давати їм звіт.

Вважає, що даним рішенням порушено право позивача на мирне, вільне та безперешкодне володіння належним їй майном (ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції).

Просить скасувати рішення Рожнятівського районного суду від 05.08.2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - нотаріуса ОСОБА_7 адвокат Попович С.С. подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що позивач по справі ОСОБА_1 близько двадцяти років тому виїхала у Чеську Республіку, де працювала та проживала у своєї дочки ОСОБА_8 . Коли у 2005 році помер син позивача, вона приїжджала в Україну на похорон, після чого подала нотаріусу заяву про відмову від належної їй частки у спадщині після смерті сина, а також довіреність на ім`я невістки ОСОБА_4 , щоб вона подарувала належну їй 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 онуку. Після чого ж одразу повернулася з донькою у Чеську Республіку, де проживала у сім`ї доньки до 2018 року. Вважає, що даний позов ініційований донькою позивача і в даному випадку мають місце сімейні відносини з приводу того, хто повинен доглядати матір похилого віку. Зазначає, що факту написання заяви про відмову від спадщини та надання довіреності позивач не заперечує, позовних вимог про визнання таких недійними не заявляла. А тому відсутні підстави вважати обґрунтованою суперечливу позицію в цій частині. Крім того суд не вправі без наявності відповідного позову чи однієї з позовних вимог, навіть у випадку наявності до такого підстав, чого в даній справі теж немає, визнавати заяву позивача про відмову від обов`язкової частки недійсною, після чого вирішувати іншу вимогу, що є похідною від неї. Вказує, що нотаріус отримала до спадкової справи таку заяву і діяла, виходячи з її суті, в межах чинного законодавства. А норми права на той час не забороняли написання такої заяви від руки. Також при оформленні довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 нотаріус не порушила вимог чинного законодавства. Підписуючи таку довіреність, позивач особисто бачила запис про те, що вона видається з правом передоручення. При цьому позивачка не заперечує і того факту, що дійсно надала вказану довіреність для того, щоб від її імені невістка подарувала онукові належну їй частку у квартирі, і не скасувала її. З огляду на викладене вважає, що наведені у апеляційні скарзі доводи не ґрунтуються ні на фактичних даних, ні на доказах ні на чинному законодавстві.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріус Котелко С.Д. в судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Попович С.С. подав до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності, апеляційну скаргу просив відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1998 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8006418 від 09.08.2005 року ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 в рівних долях по 1/2 частки (т. 1, а.с. 13, 93).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.07.2005 року (т. 1, а.с. 89 (зворот)).

Після смерті ОСОБА_3 у Першій Рожнятівській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №173/2005 (т. 1, а.с. 87-104), з копій якої вбачається, що заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_3 не складав, а спадкоємцями першої черги за законом є його мати ОСОБА_1 - позивач по справі, та син ОСОБА_2 - відповідач по справі (т. 1, а.с. 90).

29.07.2005 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Рожнятівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину (т. 1, а.с. 88, 155), а ОСОБА_1 - із заявою про відмову від належної їй частини у спадковому майні на користь онука ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 89, 156).

Також 29.07.2005 року ОСОБА_1 було оформлено довіреність, посвідчену нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., якою уповноважено ОСОБА_4 подарувати належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , з правом передовір`я (т. 1, а.с. 99 (зворот)).

Згідно копії Довіреності від 23.03.2006 року ОСОБА_4 , діюча від імені ОСОБА_1 згідно довіреності від 29.07.2005 року, уповноважила ОСОБА_5 подарувати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 100 (зворот)).

30.01.2006 року нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 , а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , є його син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 96).

23.03.2006 року між ОСОБА_1 в особі представника в порядку передоручення Марківа О.М. та ОСОБА_2 , який діяв зі згоди матері ОСОБА_4 , укладено Договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 . Даний договір посвідчений нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим №Д-224 (т. 1, а.с. 97).

Судом встановлено також, що позивач є особою похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_3 . 10.08.2019 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: психоорганічний синдром судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) астенічний варіант. Рекомендовано дообстеження в обласній психоневрологічній лікарні №3 (т. 1, а.с. 21).

Як вбачається із заяв ОСОБА_8 від 11.08.2018 року та від 16.08.2019 року, розписки від 11.08.2018 року, Договору про надання послуг від 16.08.2019 року та копії довідки ОСОБА_1 з 16.08.2019 року перебуває в приватному пансіонаті «Милий дім» (т. 1, а.с. 49-56, 218).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заява про відмову від прийняття спадщини була подана нею у стресовому стані, також що договір дарування належної їй частки квартири не був вільним і не відповідав її внутрішній волі. Позивач добровільно позбавила себе права на частку в спадщині сина та такі дії відповідали її волевиявленню, так само остання свідомо бажала подарувати належну їй частину квартиру саме ОСОБА_2 . При цьому нею не оскаржувалася відмова від спадщини та видана довіреність не відкликалася. А оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з вказаних підстав, питання щодо застосування строків позовної давності судом не вирішується.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той ж подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з час відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Положеннями статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з положень статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі №395/332/19 (провадження №61-551св20).

Частинами 1, 5-6 ст. 1273 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч.ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 Цивільного кодексу України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивач на підтвердження вимог зазначала, що не мала наміру відмовлятись від належної їй частки у квартирі АДРЕСА_1 , самостійно будь-які заяви не подавала, а заява від 29.07.2005 року написана не нею. Довіреність від того ж числа, якою вона уповноважила невістку ОСОБА_4 подарувати належну їй 1/2 частину даної квартири, надана нею у стресовому стані через смерть сина.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що в день підписання заяви про відмову від спадщини та довіреності від 29.07.2005 року ОСОБА_9 особисто зверталася з цього приводу до нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. Доказів тиску на неї з даного приводу чи перебування її у стресовому стані, що потягло б нерозуміння значення своїх дій стороною позивача не надано. Від клопотання про призначення почеркознавчої експертизи представник позивача відмовився.

Посилання на наявні у ОСОБА_9 захворювання також не можуть свідчити про відсутність її волевиявлення на укладення даних правочинів, оскільки такі було діагностовано тільки в 2019 році, тобто через 14 років після написання вказаної заяви та видачі довіреності (т. 1, а.с. 21). При цьому недієздатною чи обмежно дієздатною остання не визнавалась.

Крім того судом першої інстанції правильно зазначено, що позивач не просила суд визнати недійсною відмову від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України.

Також позивачем не надано доказів, що надана нею довіреність від 29.07.2005 року є нікчемною чи недійсною.

Вказана довіреність за змістом та формою відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні підстави вважати її нікчемною і, як наслідок, відсутні підстави для визнання недійсним укладеного в подальшому договору дарування.

Що стосується посилань апелянта на те, що на даній довіреності невідомою ОСОБА_9 особою дописано «з правом передовір`я», то такі нічим не підтверджені. Крім того сам факт підписання довіреності на ім`я ОСОБА_4 , чого останньою не заперечувалося, свідчить про намір відчужити належну частину квартири квартирі АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_2 .

Твердження апелянта про те, що договір дарування від 23.03.2006 року слід визнати недійсним з підстав того, що такий стосується часток у власності на квартиру АДРЕСА_1 , а дане майно належало позивачу та її сину на праві спільної сумісної власності, також є безпідставними, оскільки згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1998 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8006418 від 09.08.2005 року дана квартири належала ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 на праві приватної власності в рівних долях по 1/2 частки (т. 1, а.с. 13, 93).

Таким чином апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування частини квартири.

Місцевим судом повно та всебічно дослідив обставини справи та дав їм вірну оцінку, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення даного суду, фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хоптія Мирослава Васильовича, слід залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 5 серпня 2021 року - без змін.

Оскільки ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.09.2021 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Рожнятівського районного суду від 5 серпня 2021 року в сумі 2305 грн. 20 коп. до ухвалення апеляційним судом судового рішення, то вказану суму судового збору слід стягнути з позивача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хоптія Мирослава Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 5 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , остання адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2305 (дві тисячі триста п`ять) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 3 грудня 2021 року.