Ухвала

Іменем України

08 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 755/3099/15-ц

провадження № 61-1402ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій, внесення змін до кредитного договору, викладення графіку погашення кредиту в новій редакції, видалення з кредитного договору ряду пунктів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій, внесення змін до кредитного договору, викладення графіку погашення кредиту в новій редакції, видалення з кредитного договору ряду пунктів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій, внесення змін до кредитного договору, викладення графіку погашення кредиту в новій редакції, видалення з кредитного договору ряду пунктів.

На підставі ухвали суду від 12 травня 2015 року за клопотанням сторони позивача витребувано у відповідача докази (детальний розрахунок всіх платежів, які здійсненні ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року

№ 0, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк»; належним чином завірені копії первинних платіжних документів за кредитним договором), а також призначено судово-економічну експертизу на підставі ухвали суду

від 25 травня 2016 року. Вказана експертиза не була проведена з підстав того, що позивач не здійснив оплату за її проведення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 169 ЦПК України 2004 року у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання позивача, повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України у зв`язку з його повторною неявкою у судове засідання.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання.

Ухвала суду мотивована тим, що після отримання справи судом першої інстанції неодноразово призначалися судові засідання. Позивач у судові засідання, призначені на 18 лютого 2020 року, 07 квітня 2020 року, 03 червня 2020 року та

15 вересня 2020 року не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. 18 лютого 2020 року представник позивача повідомила суд про те, що 31 грудня 2019 року припинив дію укладений між ними договір, на підставі якого вона представляла інтереси позивача, повідомивши при цьому про бажання позивача переукласти договір.

На всі зазначені вище судові засідання позивач повідомлявся за вказаною в позові адресою, проте поштові повідомлення поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», будь-яких заяв від позивача та/або його представника про розгляд справи у відсутність позивача та/або відкладення розгляду справи, а також заяв про зміну свого місця проживання позивач не направляв. Протягом восьми місяців (січень 2020 року - вересень 2020 року) ні позивач, ні будь-яка особа з повноваженнями представляти його інтереси до суду не з`являлися, заяв/клопотань не подавали, справою не цікавилися. За наведених обставин, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду на підставі положень пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що урахувавши тривалість розгляду справи, наявність клопотань про відкладення розгляду справи, а також двох ухвал суду про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, апеляційний суд виходив із того, що дії ОСОБА_1 спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників справи, що суперечить вимогам статей 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами, а тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 15 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, і направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції в іншому складі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 482/9/17, відповідно до якої Верховний Суд указує, що «особі повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо. Законодавство покладає обов`язок щодо своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про інформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.»;

- постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц, відповідно до якої: «повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування про час і місце розгляду справи.» (близький за змістом висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Суд першої інстанції наведеного вище не урахував та залишив його позов без розгляду за відсутності належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, що призвело до порушення його конституційного права на участь у судовому розгляді. Апеляційний суд зазначені недоліки суду першої інстанції не усунув. Посилання місцевого суду на те, що він свідомо не отримує судові повідомлення, було би правильним лише у разі доведення обставини його обізнаності про наявність поштового повідомлення, тоді як судом першої інстанції зазначеного установлено не було. Про надходження листів на його адресу він не був обізнаний, оскільки з березня 2020 року (коли було введено карантин) він перебуває за межами міста Києва.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною першої статті 131 ЦПК Україна учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (частина третя статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частина п`ята статті 223 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки.

Системний аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони - відповідача, який притягнутий до участі у справі позивачем, а тому саме останній має продемонструвати свій інтерес у як найскорішому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі. Саме тому, повторна неявка позивача в судове засідання, незалежно від поважності її причин, дає суду підстави залишити позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Таким чином, зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами щоб не допустити затягування розгляду справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні судів першої та апеляційної інстанцій цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій, внесення змін до кредитного договору, викладення графіку погашення кредиту в новій редакції, видалення з кредитного договору ряду пунктів, перебувала з лютого 2015 року.

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року та

від 25 червня 2018 року (які були скасовані ухвалою та постановою апеляційного суду від 01 серпня 2017 року та від 18 вересня 2018 року відповідно) позов ОСОБА_1 залишався без розгляду.

У справі тричі заявлялися представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи (27 листопада 2018 року, 28 травня 2019 року, 15 жовтня

2019 року). 03 грудня 2019 року відбувся розгляд справи за участю представника позивача та представника відповідача, оголошено перерву до 18 лютого

2020 року.

18 лютого 2020 року представник позивача - ОСОБА_3 повідомила суд про припинення її повноважень на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 , оскільки договір від 14 серпня 2008 року № 01/14-08/18, на підставі якого вона здійснювала представництво позивача, закінчив свою дію 31 грудня 2019 року. Позивач висловив бажання про переукладання договору, однак такий з ОСОБА_1 укладений не був.

У судове засідання, призначене на 18 лютого 2020 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 07 квітня 2020 року. Поштове повідомлення на ім`я ОСОБА_1 повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній». У судові засіданні, призначені на 07 квітня 2020 року та 03 червня 2020 року сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Поштові відправлення адресовані позивачу повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній» та без довідки про причини повернення відповідно.

У судове засідання, призначене на 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 не з`явився. Залишаючи позов без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції вказав, що

ОСОБА_1 повторно не з`явився в судове засідання, достовірно знаючи про наявність справи в суді першої інстанції за його позовом протягом восьми місяців справою не цікавився, про розгляд справи повідомлявся належним чином за останнім відомим суду місцем його проживання, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, що свідчить про зловживання ним процесуальними правами. Зауважив, що при вирішенні зазначеного процесуального питання, суд урахував практику Європейського суду з прав людини щодо забезпечення права особи на доступ до правосуддя, а також обов`язок держави встановлювати процесуальні заборони з метою недопущення безладного руху у судовому процесі.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірного залишення позову без розгляду за відсутності належного повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи, що призвело до порушення його конституційного права на участь у судовому розгляді, є неспроможними. Надаючи оцінку зазначеним доводам, апеляційний суд урахувавши тривалість розгляду справи (з лютого 2015 року), наявність клопотань про відкладення розгляду справи, а також двох ухвал суду про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, зазначив, що дії ОСОБА_1 спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу всупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи, порушують права інших учасників судового процесу, суперечать вимогам статей 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ,

від 07 липня 1989 року).

Установивши що позивач ОСОБА_1 був належно повідомлений про розгляд справи, у жодне із судових засідань не з`явився і не повідомив суд про причини своєї неявки, не подавав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також заяв про зміну свого місця проживання (у період карантину перебував за межами міста Києва), а також, урахувавши тривалість перебування справи в суді (з лютого 2015 року), якою позивач не цікавився і не демонстрував готовність брати участь у її розгляді по суті, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого

2017 року).

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва

від 15 вересня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права. Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій, внесення змін до кредитного договору, викладення графіку погашення кредиту в новій редакції, видалення з кредитного договору ряду пунктів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак