Справа № 487/1448/20
Провадження № 2/487/241/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання Дорош В.В., Колісниченко В.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи Жеребцова В.С., та в режимі відеоконференції - представника відповідача Лебідь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державного агентства водних ресурсів України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області,

про визнання недійсним контракту, визнання недійсним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

Встановив:

12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, в якій просить: визнати контракт №11 від 01.02.2018 р. недійсним, а трудовий договір таким, що укладено безстроково; визнати незаконним та скасувати наказ № 28-ОС від 30.01.2020 «Про звільнення ОСОБА_3 »; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з 01.02.2020 р.; стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період роботи з 01.02.2020 до дати постановлення рішення у даній справі; стягнути понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що з 19.03.1997 позивач призначений на посаду начальника Миколаївського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства, яке з 16.06.2011 було перейменовано в Миколаївське обласне управління водних ресурсів, з 16.11.2015 в Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів, а з 29.12.2018 в Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області. Під час перебування на стаціонарному лікуванні 31.01.2020 позивача було звільнено з посади начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України та підпункту 1 пункту 21 Контракту, про що видано наказ №28-ос від 30.01.2020. Посилаючись на те, що наказ Державного комітету України по водному господарству №3 від 08.01.2009 «Про затвердження порядку укладання, переукладання та розірвання контракту з керівниками водогосподарських організацій, що належать до сфери управління Державного комітету по водному господарству», був скасований наказом Державного агентства водних ресурсів України №53 від 16.05.2011 «Про затвердження порядку укладання, переукладання та розірвання контракту з керівниками водогосподарських організацій, що належать до сфери управління Державного агентства водних ресурсів України», який є нормативно-правовим актом, що підлягає державній реєстрації, але не пройшов такої реєстрації, а тому є недійсним та не може бути застосований, позивач вважає укладені з ним контракти №11 від 02.02.2009 та №11 від 0.02.2018 недійсними, а його трудовий договір укладеним безстроково. Також в обґрунтування недійсності контрактів позивач посилається на порушення відповідачем Постанови Кабінету Міністрів України №818 від 09.10.2013, якою затверджено Порядок погодження з Головою Ради міністрів Автономної республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, та зазначає, що у разі укладання контракту з працівником, що не належить до категорії працівників, з якими відповідно до законів може укладатися контракт, такий документ не набуває правового режиму контракту, може бути визнаний недійсним в частині , що погіршує становище працівника порівняно з чинним законодавством та має трансформуватися у звичайний трудовий договір, укладений на невизначений строк.

В обґрунтування незаконності наказу №28-ос від 30.01.2020 позивач посилається на те, що його було звільнено під час тимчасової непрацездатності та без отримання погодження голови обласної державної адміністрації, а тому посилаючись на рішення Конституційного суду №12-рп/98 від 09.07.1998 та №2-425/2018 (6960/18) від 04.09.2019, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити на посаді начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з 01.02.2020 р. та посилаючись на ст. 235 КЗпП України та постанову Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 просив стягнути на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період роботи з 01.02.2020 до дати постановлення рішення у даній справі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.03.2020 відкрито провадження у даній справі, призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

06.05.2020 до суду надано відзив Державного агентства водних ресурсів України, відповідно до якого, відповідач просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності оскарження контрактів від 02.02.2011 та 01.02.2018. Крім того, зазначає, що Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів, а в подальшому Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, є бюджетною неприбутковою організацією, що входить до сфери управління Державного агентства водних ресурсів України, яке відповідно до п. 6.2 Положення про Південно-Бузьке БУВР та п.10 Положення про Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, призначає на посаду та звільняє з посади керівника. Контракти з позивачем були укладені та продовжувались за згодою сторін (бажання позивача підтверджується його відповідними заявами) та у відповідності до вимог законодавства, а саме статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», пункту 11 Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №383, пункту 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та статті 21 КЗпП України, Постанов Кабінету міністрів України від 19.03.1993 №203 та №597 від 02.08.1995. Зазначено про безпідставність тверджень позивача щодо відсутності реєстрації в Мінюсті наказів №3 від 08.01.2009 та №53 від 16.05.2011, які на думку позивача є нормативно-правовими актами, оскільки відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 50/5 від 15.01.2009 визнано, що наказ від 08.01.2009 №3 не підлягає державній реєстрації. Також зазначає, що відповідно до положень діючого законодавства продовження або переукладання строкового трудового договору (контракту) є правом, а не обов`язком сторін, в зв`язку з чим відсутність волевиявлення обох сторін на його переукладання або продовження у разі закінчення строку дії контракту, є підставою для його припинення відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відповідач вважає безпідставними твердження позивача про незаконність наказу про звільнення у зв`язку з відсутністю погодження обласної державної адміністрації, оскільки у разі звільнення керівника з підстав закінчення строку дії контракту таке погодження не вимагається в зв`язку з відсутністю заяви керівника про звільнення, подання якої передбачено Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим Постановою КМУ №818 від 09.10.2013. Твердження позивача про незаконність наказу №28-ос від 30.01.2020 в зв`язку зі звільненням в період тимчасової непрацездатності вважають необґрунтованими, оскільки заборона звільнення працівників в період тимчасової непрацездатності, встановлена ч.3 ст. 40 КЗпП України, розповсюджується лише на випадки звільнення з ініціативи роботодавця та не стосується припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку контракту, посилаючись на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 26.12.2018 справа №640/498/17-ц та від 06.03.2018 у справі №664/2284/16-ц. Також зазначає про безпідставність вимоги про поновлення позивача на посаді, оскільки Держводагенство не виявило бажання продовжувати трудові відносини із позивачем після закінчення строку контракту, а чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку. Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення позивача на роботі, то вона також не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 15.05.2020 залишено без задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_4 , про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

03.06.2020 до суду надішли письмові пояснення третьої особи Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, в яких просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, які є аналогічними підставам, що викладені у відзиві відповідача. Також зазначено, що позивач жодним чином не повідомив відповідача та третю особу про тимчасову непрацездатність та наказів про тимчасове покладення своїх обов`язків на іншу посадову особу не видавав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, які викладені у позовній заяві, надав аналогічні пояснення в судовому засіданні. Зазначив, що ОСОБА_1 не є керівником підприємства, що є у державній власності, а тому з ним не міг укладатися контракт. Контракти з ОСОБА_1 укладені з порушенням ст. 9 КЗпП України, а тому є недійсними. Оскільки контракт з ОСОБА_1 продовжувався більше двох разів, а обов`язки, які виконував позивач не змінювались, то такий трудовий договір вважається укладеним на невизначений строк. З урахуванням рішення Конституційного суду №2-425/2018 від 04.09.2019 позивач не міг бути звільнений під час тимчасової непрацездатності, а тому підлягає поновленню на роботі. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення аналогічні відзиву. Додатково зазначила, що відповідачу на момент видання наказу про звільнення ОСОБА_1 не було відомо про його перебування на лікарняному, доказів протилежного позивачем не надано, а виходячи з правової позиції викладеній у постанові Верховного суду від 15.09.2020 справа №205/4196/18 належним способом захисту прав позивача може бути лише зміна дати припинення трудових відносин. Просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, підтримав доводи викладені у письмових поясненнях, у відзиві та надані в судовому засіданні представником відповідача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 19.03.1997 призначено на посаду начальника Миколаївського облводгоспу, яке з 16.05.2011 перейменовано в Миколаївське обласне правління водних ресурсів. На підставі наказу голови Державного комітету по водному господарству №254 від 24.11.2008 запроваджено з 02.02.2009 контрактну форму трудового договору з керівниками водогосподарських організацій, що належать до сферу управління Державного комітету України по водному господарству. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений особисто 28.11.2008 та в той же день ознайомлений з повідомленням-попередженням, яке містить пропозицію укладання контракту, як з керівником Миколаївського облводгоспу терміном на 5 років.

Наказом №3 від 08.01.2009 затверджено Порядок укладання, переукладання та розірвання контракту з керівниками водогосподарських організацій, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству.

Наказом Міністра юстиції України №50/5 від 15.01.2009 визнано наказ Державного комітету України по водному господарству від 08.01.2009 №3, таким, що не підлягає державній реєстрації. Зі змісту висновку, затвердженого 15.01.2009 заступником Міністра юстиції України, вбачається, що наказ №3 від 08.01.2009 має відомчий характер та спрямований на організацію виконання рішень вищестоящих органів, зокрема Постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 №777, від 02.08.1995 №597,від 19.03.1993 №203, а тому не підлягає державній реєстрації.

Заявою від 22.12.2008 на ім`я голови Держводгоспу України ОСОБА_1 просить укласти з ним контракт, як з керівником Миколаївського облводгоспу з 02.02.2009 терміном на 5 років.

02.02.2009 укладено контракт №11 між Державним комітетом України по водному господарству, на який покладено функції з управління майном, що перебуває у державній власності, в особі його Голови ОСОБА_5 , з одного боку та ОСОБА_1 , з другого боку, відповідно до якого останній здійснює керівництво Миколаївським обласним виробничим управлінням меліорації і водного господарства, як начальник цієї організації з 02.02.2009 по 31.01.2014 включно. Контракт підписаний обома сторонами 02.02.2009.

Додатковою угодою №1 до контракту від 02.02.2009 №11 внесено зміни до вказаного контракту, а саме у тексті контракту укладеного 02.02.2009 №11 слова «Державний комітет України по водному господарству» замінено словами «Державне агентство водних ресурсів України» у відповідному відмінку, слова «Миколаївське обласне виробниче управління меліорації і водного господарства» замінено словами «Миколаївське обласне управління водних ресурсів» у відповідному відмінку. Угода діє до 31.01.2014 включно.

Додатковою угодою №3 до контракту від 02.02.2009 №11, укладеною 20.11.2015, внесено зміни до вказаного контракту, а саме у тексті контракту укладеного 02.02.2009 №11 слова «Миколаївське обласне управління водних ресурсів» замінено словами «Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів» у відповідному відмінку. Угода діє до 31.01.2017 включно та підписана сторонами.

Додатковою угодою №4 до контракту від 02.02.2009 №11, укладеною 19.01.2017, продовжено строк дії контракту від 02.02.2009 №11 з 01.02.2017 по 31.01.2018 включно. Угода діє до 31.01.2018 включно та підписана сторонами.

Наказом Державного агентства водних ресурсів України №85 від 03.07.2017 затверджено Положення про Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів.

Заявою від 18.01.2018 на імя Голови Держводагенства України ОСОБА_1 просить продовжити дію укладеного контракту на нових умовах, як з начальником Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів.

01.02.2018 укладено контракт №11 між Головою Державного агентства водних ресурсів України Овчаренко І.І., з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, відповідно до якого останній призначається на посаду начальника Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів. Контракт діє з 01.02.2018 до 31.01.2019 та підписаний сторонами 01.02.2018.

Наказом Голови Державного агентства водних ресурсів України №704 від 17.09.2018 перейменовано Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів у Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області та затверджено Положення про Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 18.01.2019, між в.о. Голови Державного агентства водних ресурсів України Хорєвим М.Ю. та ОСОБА_1 31.01.2019 укладено додаткову угоду №1 до контракту від 01.02.2018 №11, предметом якої є продовження строку дії контракту від 01.02.2018 №11, а саме з 01.02.2019 по 31.01.2020.

Наказом в.о. Голови Державного агентства водних ресурсів України М.Хорєва від 30.01.2020 №28-ос ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області 31.01.2020 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підпункту 1 пункту 21 контракту та припинено дії контракту від 01.02.2018 №11.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору згідно частини 3 зазначеної статті є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/98 контракт, як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

На момент прийняття Конституційним Судом України Рішення від 09.07.1998 № 12-рп/98 положення частини третьої статті 21 Кодексу передбачали, що сфера застосування контракту визначається законодавством. Надаючи офіційне тлумачення цій нормі Конституційний Суд України зазначив, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Так, пунктами 2,4 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №203 від 19.03.1993, визначено, що наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту відповідними міністерствами або іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади (органи управління майном). Відповідно до пункту 6 вказаного Положення, з керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт. У разі відмови органу управління майном укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів №383 від 20.08.2014, Державне агентство водних ресурсів України (Держводагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та пункту 11 Положення про Державне агентство водних ресурсів України, Голова Держводагенства утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи, організації, затверджує їхні положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Пунктом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Відповідно до Положення про Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів (Південно-Бузьке БУВР), затвердженого наказом Держводагенства від 03.07.2017 №85 Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів є бюджетною неприбутковою організацією, що входить до сфери управління Державного агентства водних ресурсів України.

Аналогічні приписи містяться у п.1 Положення про Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України №704 від 17.09.2018.

Пунктом 6.2 Положення про Південно-Бузьке БУВР визначено, що Державне агентство водних ресурсів України призначає на посаду та звільняє з посади начальника Південно-Бузького БУВР шляхом укладання та розірвання з ним контракту.

Аналогічне викладено у п.10 Положення про Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що посада начальника Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів та начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області підпадає під вимоги відповідно до діючого законодавства для укладення трудового договору у вигляді письмового укладення контракту, в зв`язку з чим доводи позивача про відсутність підстав для укладання контракту з ОСОБА_1 є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача та його представника щодо недійсності контракту в зв`язку із відсутністю державної реєстрації нормативно-правого акту наказу Державного агентства водних ресурсів України №53 від 16.05.2011, оскільки вказаний наказ має відомчий характер та спрямований на організацію виконання рішень вищестоящих органів, а тому не є нормативно-правовим актом у розумінні пункту 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач з власної згоди уклав контракт №11 від 02.02.2009 з визначеним строком дії, про що свідчить його відповідна заява від 22.12.2008, в подальшому на підставі його заяв дія контракту продовжувалась. Таким чином, позивач виявив своє бажання на укладання саме строкового трудового договору та погодився на його умови, в тому числі і на його строковий термін. В подальшому 18.01.2018 позивач надав заяву, якою підтверджується його волевиявлення на продовження дії контракту на нових умовах, в зв`язку з чим між позивачем та Держводагенством було укладено контракт від 01.02.2018 №11 строком до 31.01.2019, який відповідно п.23 та додаткової угоди №1 від 31.01.2019 продовжений до 31.01.2020. Встановленні обставини свідчать, що додаткова угода до контракту не є укладенням нового контракту, а є продовженням діючого контракту.

Далі, пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.

Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 06.03.2018 у справі №664/2284/16-ц.

Доводи позивача, що після укладення контракту 02.02.2009 строком на 5 років, продовжені фактичні трудові відносини є підставою для визнання договору таким, що укладений на невизначений строк, є безпідставними, оскільки 01.02.2018 згідно умов контракту №11 сторони уклали новий контракт терміном на один рік.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання про відсутність підстав для визнання недійсним контракту №11 від 01.02.2018, а трудового договору таким, що укладено безстроково.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу Державного агентства водних ресурсів України від 30.01.2020 №28-ос суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Мінстрів України від 09.10.2013 №818, у пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, громадянство, найменування займаної посади на час подання документів, підстава для звільнення. До зазначеної пропозиції додаються копія заяви про звільнення, біографічна довідка кандидата на посаду (з фотокарткою розміром 4 x 6 сантиметрів), засвідчена підписом керівника кадрової служби, який скріплений печаткою.

Проте, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення трудового договору він вже виразив, коли підписав заяву про укладання контракту, одночасно виразивши свою волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на який він був укладений.

Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулось з підстав закінчення строку дії контракту, а необхідність подання заяви працівника про припинення контракту у такому випадку не вимагається, суд приходить до переконання про відсутність законодавчих підстав для отримання погодження органу державної влади на звільнення керівника в зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №703/4198/16-ц, суд вважає безпідставними, оскільки у вказаній справи звільнення працівника відбулось на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Далі, щодо звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, суд враховує наступне.

Відповідно до положень частини 3 статі 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Проте, Конституційний Суд в рішенні №6-(ІІ)/2019 від 04.09.2019 за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, зазначивши, що закінчення строку дії контракту не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

Разом з цим, у разі порушення цієї гарантії та не встановлення судом інших підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. Такого висновку дійшла Велика Палати Верховного Суду у справі №205/4196/18 постанова від 15.09.2020 та суд вважає можливим застосувати її у даній справі, оскільки в обох випадках припинення трудового договору відбулось відповідно до умов укладеного контракту.

Також суд не вбачає підстав для поновлення позивача на посаді начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, оскільки закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Оскільки власник не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то звільнення ОСОБА_1 було проведено з додержанням вимог чинного законодавства у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту, в судовому порядку (правова позиція Верховного Суду відповідно до постанови від 11.04.2019 у справі №401/2531/17).

Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимог про визнання контракту недійсним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а тому, з урахуванням вищевикладених висновків суду про відсутність підстав для поновлення на роботі, задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до листка непрацездатності серії АДН №054906, виданого 07.02.2020, перебував на стаціонарному лікуванні з 29.01.2020 по 07.02.2020, стати до роботи 08.02.2020.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про можливість часткового задоволення позову лише в частині зміни дати звільнення ОСОБА_1 з 31.01.2020 на 08.02.2020, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.. 4,5, 9-13, 76-83, 259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, про визнання недійсним контракту, визнання недійсним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, підпункту 1 пункту 21 контракту №11 від 01.02.2018 з 31 січня 2020 року на 08 лютого 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне агентство водних ресурсів України, , адреса: 01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 8.

Третя особа: Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, , адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 14

Повне судове рішення складено 05.02.2021 року.

Суддя З.М. Сухаревич