Головуючий суду 1 інстанції - Мартинюк В.Б.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 419/795/21
Провадження № 22-ц/810/802/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря: Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 27 липня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Мартинюка Є.В.,

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що з 23 березня 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 січня 2015 року шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 19 липня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Лєщєнко О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 943, згідно якого ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була придбана відповідачем під час перебування в шлюбі, а тому відповідно до ст.22 КпШС вказане майно є їх спільною сумісною власністю.Згідно ч.1 ст.60 Сімейного Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідач категорично не визнає за позивачем права власності на сумісно набуте майно, з приводу чого між ними виникають суперечки та непорозуміння стосовно володіння та користування спільною квартирою. Придбання сумісного житла було заплановано ними разом, придбано на власні кошти кожного з них, проте відповідач ні на які домовленості стосовно розподілу сумісного майна не погоджується та шляхом емоційного тиску у відношенні позивача, кожним разом намагається обмежити доступ у володінні та користуванні квартирою. Позивач вимушена шукати знімне житло, тому що іншого житла, на яке я б мала право власності, у позивача не має.

Просила визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 19 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Лєщєнко О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 943 на ім`я ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_8 та поділити в натурі між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , у рівних долях, визнавши за позивачем в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 27 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 19 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Лєщєнко О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 943 на ім`я ОСОБА_2 під час знаходження у шлюбі із ОСОБА_8 .

Визнано за ОСОБА_8 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 27 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача та не врахував, що безоплатна передача грошових коштів (дарунок) здійснена батьками відповідача як дарунок на весілля була здійснена на користь ОСОБА_2 , а не подружжя і вже після одруження. Таким чином, між батьками відповідача та ОСОБА_2 відбулися договірні цивільно-правові відносини дарування. Батьки відповідача подарували останньому 1000 доларів США, що станом на 03 січня 2001 року становило 5344 грн, тим самим уклали усний договір дарування. Перебування у шлюбі не позбавляє подружжя можливості мати роздільне майно, на яке не поширюється правовий режим спільної власності.

Судом першої інстанції не з`ясовано джерело походження грошових коштів, на які придбане спірне майно дарування відповідачу від його батьків. На підтвердження обставин походження вищезазначених грошових коштів, представником відповідача заявлено клопотання про допит свідків, проте судом відмовлено у задоволенні клопотання. Відповідач вважає, що оскільки датою укладання договору купівлі-продажу квартири є 19 липня 2001 року, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченим Сімейним Кодексом України.

Відповідач посилається на ст. 24 КпШС України, відповідно до якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них та на пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ід 12.06.1998 № 16, згідно якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідач вважає, що сплив строк позовної давності звернення позивача до суду з позовом про поділ майна, оскільки шлюб розірвано у 2015 році, а з даним позовом позивач звернулася у 2021 році. Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 січня 2015 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони суперечок відповідно спільного майна не мають. Таким чином, під час розірвання шлюбу позивач остаточно підтвердила відсутність заперечень або суперечок з приводу майна, яке належить відповідачу. Проте суд першої інстанції посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 червня 2021 року у справі 619/894/16-ц та виходив з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Судом першої інстанції не встановлено точного моменту виникнення першої суперечки щодо спірного майна, що є точкою відліку позовної давності пред`явлення позову, адже від початку 2018 року до пред`явлення позову минуло більш ніж 3 роки, що є порушенням строку позовної давності.

Також позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України, не надано доказів щодо емоційного тиску з боку відповідача, обмеження доступу до користування спірним майном, словесних погроз та застосування фізичного насильства. Проте суд першої інстанції як на причину необхідності пошуку позивачем знімного житла послався на ці доводи, не маючи сумніву щодо їх достовірності, при тому, що відповідач їх не визнавав.

Також в апеляційній скарзі скаржник, зазначив, що на правничу допомогу ним сплачено 3000, 00 грн.

Просив суд скасувати рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 27 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на позивача.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що

ним були встановлені обставини про те, що сторони 23 березня 2001 року зареєстрували шлюб, про, що складено актовий запис № 17. Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12.01.2015 року справа № 419/ 1031/14ц шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано.

Судом першої інстанції встановлено, що в період спільного подружнього життя, 29 липня 2001 року відповідно до копії договору купівлі-продажу подружжям було придбано

квартиру під номером АДРЕСА_4 , яка складається із коридору пл. 7,50 кв.м., жилої кімнати площею 16,10 кв.м., жилої кімнати пл. 11,60 кв.м., комори пл. 0,30 кв.м., кухні пл. 6,70 кв.м., ваної пл. 2,80 кв.м., уборна пл. 1,30 кв.м., лоджії пл. 2,90 кв.м., житловою площею 27,70 кв.м., загальною площею 49,20 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_2 .

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована, тому квартира є об`єктом спільної спільної сумісної власності подружжя і позивач має право на Ѕ частини квартири. Суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже до спірних правовідносин, враховуючи набуття сторонами майна під час шлюбу до 2004 року, підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), так і норми СК України.

У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення визначені у статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи в період шлюбу, 29 липня 2001 року відповідно до копії договору купівлі-продажу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_4 , яка складається із коридору пл. 7,50 кв.м., жилої кімнати площею 16,10 кв.м., жилої кімнати пл. 11,60 кв.м., комори пл. 0,30 кв.м., кухні пл. 6,70 кв.м., ваної пл. 2,80 кв.м., уборна пл. 1,30 кв.м., лоджії пл. 2,90 кв.м., житловою площею 27,70 кв.м., загальною площею 49,20 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до п.4 вказаного договору продаж квартири здійснено за 6000, 00 грн.

Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції пояснював, що грошові кошти на квартиру дарували йому його батьки після весілля.

За клопотанням представника скаржника ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції на підтвердження придбання спірної квартири відповідачем за кошти, які були подаровані батьками, були допитані свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Відповідно до ст.244 ЦК Української РСР (в редакції чинній на час укладання договору купівлі-продажу) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

Згідно ст.44 ЦК Української РСР (в редакції чинній на час укладання договору купівлі-продажу) повинні укладатись у письмовій формі:

1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;

2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;

3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст.46 ЦК ЦК Української РСР (в редакції чинній на час укладання договору купівлі-продажу) Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Отже, за відсутності письмових доказів на підтвердження договору дарування у розмірі 6000, 00 грн, показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не можуть бути прийняті як належний та допустимий доказів укладення між сторонами договору дарування.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не надано суду письмових доказів укладання батьками договору дарування грошових коштів на придбання квартири, та не надано суду доказів, що квартира була придбана за його особисті кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8 , суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, та враховуючи презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу, яка відповідачем не спростована, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, є спільним майном подружжя та частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував строки позовної давності, виходячи з наступного. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась в період березень-квітень 2021 року. На обставини, які посилалася позивачка під час розгляду справи у суді першої інстанції не спростовані відповідачем.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Посилання скаржника на те, що судом не застосовано норми КпШС України не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінені судом першої інстанції, та, які не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача

Враховуючи, що апеляційним судом апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення тому, відсутні підстави для розподілу судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді