ПОСТАНОВА

іменем України

26 січня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/2261/16-ц

провадження № 22-ц/4809/111/21

Кропивницький апеляційний судскладі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Я.С.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2019 року у складі головуючого судді Бершадської О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі по тексту ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права власності нерухомим майном шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі по тексту АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання цих зобов`язань між ними у той самий день було укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 ). 28 листопада 2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором факторингу та договором про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до ОСОБА_2 по кредитному договору та іпотечному договору відповідно. 14 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 37 Закону України «Про іпотеку») набуло у власність вказаний будинок, однак не може отримати доступ до житла, оскільки там проживає відповідач. 16 січня 2016 року відповідачу було направлено письмову вимогу про добровільне виселення та звільнення вказаного житлового приміщення протягом місяця з дня отримання цієї вимоги, однак вимога відповідачем не виконана.

З урахуванням наведеного, посилаючись на норми ЦК України щодо захисту права власності, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просило суд усунути йому перешкоди у реалізації права власності нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 та вирішити питання понесених

ним судових витрат.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада

2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 29 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов`язань за яким між сторонами у той самий день було укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.51).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2011 року у справі № 2-2875/11 за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі по тексту ПАТ «Сведбанк») до ОСОБА_2 стягнуто з останньої на користь банку заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року у розмірі 665274,26 грн та судові витрати (т.1 а.с.51).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, на підставі якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2007 року.

У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору 14 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» набуло у власність будинок АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 13-14).

ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку з 26 січня 2008 року (т.1 а.с.26).

16 січня 2016 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надіслало на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про добровільне виселення та звільнення вказаного житлового будинку (т.1 а.с.10).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право власності на предмет іпотеки перейшло до позивача у позасудовий спосіб, до спірних правовідносин застосовуються положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Районний суд вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів придбання відповідачем спірного будинку за кредитні кошти, а тому відповідач не може бути виселений без надання іншого житла. Позивач також не довів, що відповідач перешкоджає йому користуватися спірним будинком. Крім того, матеріали справи не містять жодних підтверджень факту отримання відповідачем письмової вимоги про виселення.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що позивачем не доведено, що житловий будинок придбано відповідачем за кредитні кошти, які надані банком та повернення яких було забезпечене іпотекою житлового приміщення, тому відповідач не може бути виселений з нього без надання іншого житла.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2011 року у справі № 2-2875/11 було задоволено позов ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором №030/11.07/71-423К від 29 листопада 2007 року, укладеним між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_2 у розмірі 665274, 26 грн.

Пунктом 1.4 за кредитного договору від 29 листопада 2007 року №030/11.07/71-423К, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_2 , передбачено, що кредитні кошти призначені для здійснення позичальником ( ОСОБА_2 ) розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_3 з метою придбання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.168-170).

Як убачається з аналізу кредитного договору тарішення суду кредитні кошти ОСОБА_2 отримано саме для придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .

Із пункту другого іпотечного договору, укладеного між АКБ «ТАС Комерцбанк» і ОСОБА_2 29 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю., зареєстрованого у реєстрі за №3793, убачається, що предмет іпотеки (будинок АДРЕСА_1 ) належать іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. 29 листопада 2007 року, зареєстрованого у реєстрі за №3789 (т.1 а.с.5-7), і саме у цей день укладено сторонами кредитний договір №030/11.07/71-423К.

Апеляційний суд керується тим, що по своїй суті вирішення судом спору між новим та старим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні майном новому власнику та виселення попереднього власника є втручанням держави у право на мирне володіння своїм майном, оскільки з одного боку, державою задекларовано непорушність права власності, а з іншого боку, для колишніх власників майна, яке було передане в іпотеку та відчужене примусово з метою забезпечення вимог кредитора, передбачені умови виселення з такого майна.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

До спірних правовідносин застосовується стаття 391 ЦК України, яка передбачає, що порушене право власника підлягає захисту шляхом виселення колишнього власника який, передавши майно в іпотеку, не міг не усвідомлювати того, що предмет іпотеки може бути відчужений, тобто він зобов`язаний був передбачати, що може втратити власність у випадку невиконання чи неналежного виконання взятого на себе основного зобов`язання.

ОСОБА_2 передаючи квартиру в іпотеку та у зв`язку із заборгованістю повинна була знати про те, що в разі реалізації іпотекодержателем цього майна вона втратить статус власника та буде зобов`язана виселитися з квартири відповідно до положень Закону № 898-IV.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Ураховуючи те, що у судовому засіданні було встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем саме за рахунок кредитних коштів та є предметом договору іпотеки, позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2019 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Щорса, 31, ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

Л.М. Дьомич