ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2020/21 Справа № 186/971/20 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 23 березня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянин України ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 43/07.

14 червня 2010 року, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства», зокрема, назву органiзацiйно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа Банк».

Так, відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, у строки та на умовах, що передбачені договором.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит, однак, у порушення умов договору, позичальник ОСОБА_1 , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 06 травня 2020 року, виникла заборгованість: за кредитом 76 898, 23 грн, за відсотками 162 228, 34 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом 2 599, 30 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками 6 363, 53 грн.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №43/07 від 23 березня 2007 року між Кредитором та Iпотекодавцем, яким є - ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №43/07 від 23 березня 2007 року, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість Предмету іпотеки за згодою Сторін становить 107 989,00 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43/07 від 23 березня 2007 року, станом на 06 травня 2020 року, у розмірі 248 089, 40 грн, з яких: за кредитом 76 898, 23 грн, за відсотками 162 228, 34 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом 2 599, 30 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками 6 363, 53 грн, та встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до ч.10 ст. 265 ЦПК України, а також вирішити питання розподілу судових витрат по справі.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені позову в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_1 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 23 березня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії №43/07 (далі за текстом - кредитний договір), згідно умов якого відповідач отримав 86 000 грн, зі строком повернення рівними частинами щомісячно по 478 грн до 22 березня 2022 року та сплатою процентів в розмірі 16,5% річних та комісій.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №43/07 від 23 березня 2007 року між кредитором та іпотекодавцем, яким є ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір №43/07 від 23 березня 2007 року, відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 іпотеки за згодою Сторін становить 107 989, 00 грн.

20 червня 2008 року додатковою угодою №1 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №43/07 розмір процентів був збільшений з 01 липня 2008 року до 18 % річних.

З рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 грудня 2011 року, по справі №1052/11 вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 28 квітня 2010 року за вих. № 114/96-2677 ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, направило відповідачу письмову вимогу повернути достроково, тобто, до 22 березня 2022 року, в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками та штрафними санкціями.

В подальшому, 12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось з позовом до постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків в якому просило стягнути з ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором № 43/07, яка станом на 19 жовтня 2010 року становила 138 359, 54 грн та складалась з наступного: залишок тіла кредиту 76 898, 23грн; проценти 28 156,32 грн; пеня 7 504,99; штраф 25 800 грн.

28 грудня 2011 року третейський суд при Асоціації українських банків задовольнив позов ПАТ «Укрсоцбанк» частково, стягнувши з ОСОБА_1 , 130 854, 55 грн та відмовивши в задоволені вимог про стягнення пені.

18 травня 2012 року Дніпровський районний суд м.Києва своєю ухвалою у справі № 2604/9412/2012 задовольнив заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання вищезазначеного рішення третейського суду.

На примусове виконання виконавчого листа № 2604/9412, виданого Дніпровським районним судом м.Києва, за місцем мешкання ОСОБА_1 , Першотравенським МВ ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження №33460836.

01 березня 2018 року виконавче провадження №33460836 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 43/07, яка станом на 19 жовтня 2010 року становила 130 854,55 грн та складалась: залишок тіла кредиту 76 898, 23грн; проценти 28 156,32 грн; штраф 25 800 грн, закрито у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення третейського суду від 28 грудня 2011 року, на виконання якого Дніпровським районним судом м.Києва був виданий виконавчий лист.

Також, відповідач надавав до суду першої інстанції докази того, що в ході примусового виконання рішення третейського в межах виконавчого провадження №33460836, на електронних торгах 27 грудня 2017 року було продано належний ОСОБА_1 , автомобіль «Mitsubishi Lanser» за 194 811,75 грн та в подальшому платіжним дорученням Першотравенського МДВС № 28 від 19 січня 2018 року, кошти від продажу авто в сумі 132 563,10 грн було перераховано на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк».

З доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості відповідача судом першої інстанції було встановлено, що в ньому жодним чином не враховані кошти отриманні ПАТ «Укрсоцбанк» на виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 грудня 2011 року по справі № 1052/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 43/07 в сумі, яка станом на 19 жовтня 2010 року становила 130 854,55 грн та складалась з: залишок тіла кредиту 76 898, 23 грн; проценти 28 156, 32 грн; штраф 25 800 грн. Водночас було встановлено, що правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» не зважаючи на пред`явлення 28 квітня 2010 року за вих.№ 114/96-2677 ОСОБА_1 письмової вимоги повернути достроково, тобто, до 22 березня 2022 року, в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками та штрафними санкціями, звернення в подальшому з цього приводу до третейського суду, фактичного отримання за рішенням третейського суду в повному обсязі тіла кредиту, процентів та штрафу, продовжує нараховувати заборгованість за кредитним договором № 43/07 та проценти, в тому числі на повернуте в повному обсязі тіло кредиту.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що банк, пред`явивши 28 квітня 2010 року боржнику досудову вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та вимагав достроково, через 30 днів із моменту одержання повідомлення, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання, при цьому, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - 29 травня 2010 року) протягом трьох років (до 29 травня 2013 року), проте до суду звернувся з позовом лише 22 липня 2020 року, тобто, зі спливом строку позовної давності, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в своєму правовому висновку, а саме у п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/, зазначила, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 Цивільного кодексу України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, 08 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 564/2708/14-ц, провадження № 61-46680св18 (ЄДРСРУ № 88667149) досліджував питання щодо наслідків права вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту шляхом позасудового захисту.

У випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року №564/2199/15-ц (провадження №61- 2404св18).

В той же час, вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення в судовому порядку за судовим рішенням.

Фактично такими діями кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, строк користування кредитом за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №43/07 від 23 березня 2007 року був встановлений сторонами до 22 березня 2022 року, але 28 квітня 2010 року за вих.№114/96-2677 ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, направило відповідачу письмову вимогу повернути достроково, тобто, до 22 березня 2022 року, в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками та штрафними санкціями, а відтак, кредитодавець, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, скористався своїм правом дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, тим самим змінивши строк користування кредитом.

Згідно пункту 3.3.11. кредитного договору № 43/07, на добровільне виконання вимоги про дострокове повернення кредиту від 28 квітня 2010 року за вих.№114/96-2677 у ОСОБА_1 , було 30 календарних днів, але він цього не зробив.

Таким чином, строк користування кредитом за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 43/07 від 23 березня 2007 року сплив у травні 2010 року та нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстації про те, що є неправомірними, зазначені позивачем в розрахунку заборгованості вимоги за тілом кредиту в сумі 76 898, 23 грн, за процентами нарахованими до травня 2010 року та інфляційних втрат за період з квітня 2019 року по березень 2020 року в сумі 8 962, 83 грн, оскільки, ПАТ «Укрсоцбанк» вже фактично отримало від ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором №43/07 в сумі, яка була розрахована станом на 19 жовтня 2010 року та становила 130 854, 55 грн, з яких: залишок тіла кредиту 76 898, 23 грн; проценти 28 156,32 грн; штраф 25 800 грн, та 01 березня 2018 року виконавче провадження №33460836 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Укрсоцбанк» вказаної заборгованості, на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 грудня 2011 року по справі № 1052/11, закрито у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі.

Так, позивач мав право на застосування до суми боргу, передбаченого ст. 625 ЦК України, індексу інфляції за весь час прострочення до дня фактичного повернення боргу, тобто, 01 березня 2018 року, тоді як, нарахування індексу інфляції після фактичного повернення суми боргу за період з квітня 2019 року по березень 2020 року в сумі 8 962,83 грн є неправомірним.

В своїй апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» посилається також на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року у цивільній справі №186/1376/19 за позовом ОСОБА_1 , до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотеки за іпотечним договором № 43/07 від 23 березня 2007 року припиненою у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №43/07 від 23 березня 2007 року його належним виконанням, було встановлено, зокрема, що за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №43/07 від 23 березня 2007 року за ОСОБА_1 , рахується заборгованість в розмірі 316 489, 27 грн, факт чого останнім належними та допустимими доказами спростований не був, а тому зобов`язання ОСОБА_1 перед банком за основним договором не можна вважати припиненим у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у вищезазначеній цивільній справі №186/1376/19 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року, а рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року змінено й викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду в такій редакції: «Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором №43/07, укладеним 23 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим 23 березня 2007 року державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А. за реєстровим номером № 308».

Разом з тим, відповідач звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, та колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про відмову у позові з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Як було встановлено судом першої інстанції, у пункті 1.3 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - 22 березня 2022 рокупри цьому, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 2.4.4 Іпотечного договору).

Також сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги (пункт 3.3.11 та 7.2 Кредитного договору).

У судовому рішенні третейського суду, на виконання якого Дніпровським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, суди встановили, що вимога банку про дострокове повернення кредиту направлена відповідачу 28 квітня 2010 року за вих. № 114/96-2677 та у цій вимозі ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, вимагало достроково, через 30 днів із моменту одержання повідомлення, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі.

Таким чином, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання та право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Водночас, таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

Отже, у справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), проте, АТ «Альфа-Банк» до суду звернулося з позовом лише 22 липня 2020 року, тобто, зі спливом строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

О.В. Свистунова