П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Київ

Справа № 752/2441/21

Провадження: № 22-ц/824/15387/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Левенця Б.Б.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,

в с т а н о в и в :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 11 вересня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2019 року. В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що 01 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», договір кредиту № 028/25-418, за умовами якого відповідачу були надані кошти в сумі 115747 доларів США на фінансування житла - квартири АДРЕСА_1 . В 2008 році ОСОБА_2 зареєстрував на себе право власності на вказану квартиру, однак, ця квартира була в заставі у банка до моменту погашення заборгованості. З 11 вересня 2010 року погашення боргу відбувалося нею та відповідачем ОСОБА_2 в офіційному шлюбі. У зв`язку з наявною заборгованістю по кредиту, 04 грудня 2014 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 2 на суму 602393,00 грн., а між позивачем та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки № 028/16-223-ПОР2. Кредит було виплачено в 2019 році за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначила про те, що 11 листопада 2019 року їй стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 без її згоди за підробленою нотаріальною заявою зняв з місця реєстрації їх спільного сина ОСОБА_6 , а 08 листопада 2019 року здійснив продаж квартири відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Дізнавшись про це, вона звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження № 0009635 від 14 листопада 2019 року стосовно вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Вказала, що продаж спільної квартири відповідачем було здійснено за підробленими документами без її згоди, а відтак наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спільної квартири. Крім того, в зв`язку з тим, що квартира вибула з її володіння без її згоди, вважала, що дане майно повинно бути витребувано у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 08 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., реєстровий номер 11907, а також витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , повернувши її у попередній стан до моменту укладення договору купівлі-продажу квартир від 08.11.2019 р. за реєстровим № 11907.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гарницький П.П. в інтересах ОСОБА_1 04 жовтня 2021 року направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11 вересня 2010 року погашення заборгованості по кредиту відбувалось ними спільно вже в офіційному шлюбі. У 2014 році у зв`язку з високим підняттям курсу долара США виникла необхідність у переведенні заборгованості по кредиту з іноземної валюти в гривню. З цією метою 04 грудня 2014 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, а між позивачем та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки. Зазначив, що кредит було виплачено сторонами остаточно у 2019 році за рахунок спільних коштів, але, окрім вартості самої квартири, позивачкою проводився ремонт та облаштування житла, вартість якого сягнула понад 50 000 доларів США. Вказав, що у цій квартирі проживала позивач з дитиною, однак оскаржуваним судовим рішенням квартира та все майно, яке знаходилось в ній, залишилось ОСОБА_2 , який і надалі нею користується. Також звернув увагу те, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України за фактом підроблення ним документів, а саме заяви ОСОБА_1 про згоду на зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 . Зазначив, що позивач не надавала згоди на продаж спірної квартири, квартира була продана друзям відповідача, а тому він проживає у даному житлі та і надалі ним користується. Посилався на постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17-ц, згідно якої відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Крім того, оскаржуваним рішення суду з позивача було стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Такий розмір стягнутих витрат є неспівмірним зі складністю справи. Наголосив на тому, що позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з позивача даної суми витрат, оскільки не було враховано майновий стан позивача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Цимейко Г.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі договору міни від 11.04.2008 року, тобто, до укладення шлюбу з позивачкою. Отже, спірна квартира є приватною власністю відповідача. В силу положень ЦК України відповідач як єдиний та одноосібний власник квартири мав повне право здійснити відчуження квартири без відома та дозволу позивачки. Вказав, що з`ясування обставин підроблення заяви ОСОБА_1 від 03.04.2019 року щодо надання дозволу на зміну реєстрації дитини не впливає на розгляд даної справи. Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати кредиту за квартиру за спільні кошти подружжя. Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка витратила 50 000 доларів США на ремонт та облаштування квартири не підтверджуються матеріалами справи, окрім того, позовна заява ОСОБА_1 не містить такого обґрунтування, що позбавляє її права посилатись на таку обставину в суді апеляційної інстанції. Також, зазначив, що позивачку не звільнено від сплати судових витрат, а лише від сплати судового збору. При цьому, позивачкою в суді першої інстанції клопотань про зменшення витрат на правову допомогу не заявлялось, а тому суд обґрунтовано поклав на неї зазначені витраті на правову допомогу. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просив стягнути з позивачки на користь відповідача судові витрати на правову допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у розмірі 10 000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Гарницький П.П. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та промили її задовольнити.

Адвокат Цимейко Г.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Приватний нотаріус Розсоха С.С. 15 листопада 2021 року направив до суду клопотання, в якому проси розгляд справи проводити за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 01.12.2006 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», договір кредиту № 028/25-418, за умовами якого відповідачу були надані кошти в сумі 115747 доларів США на фінансування житла - квартири АДРЕСА_1 .

11.04.2008 року між ВАТ «Завод Залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (сторона 1) та ОСОБА_2 (сторона 2) було укладено договір міни, за умовами якого сторона 1 передала у власність стороні 2 житлову квартиру АДРЕСА_1 .

18.04.2008 року було за ОСОБА_2 на підставі зазначеного договору зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

11.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04.12.2014 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 2 на суму 602 393 грн., а також 04.12.2014 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки № 028/16-223-ПОР2.

08.11.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав у власність покупців квартиру АДРЕСА_1 , а покупці прийняли у власність об`єкт нерухомого майна в рівних частинах кожен, тобто по Ѕ та зобов`язались сплатити кошти в сумі 2 598 674,80 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 зазначена квартира належала на праві власності з 11.04.2008 року, тобто, до укладення шлюбу із позивачем. Позивачкою не доведено, а судом не встановлено, що 08.11.2019 року правочин було вчинено продавцем без наявності достатньої цивільної дієздатності, крім того, вимог про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя пред`явлено не було, як і відсутні судові рішення, зокрема, про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Також, не доведено, що відповідач ОСОБА_2 володів квартирою одноособово незаконно, неправомірно зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомості та не мав достатньої дієздатності на відчуження квартири, а відтак підстав вважати, що договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2019 року було укладено із порушенням вимог закону, на який посилається сторона позивача, - немає. Ураховуючи встановлену законом презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при укладенні 08.11.2019 року оспорюваного договору сторони розуміли правову природу правочину та наслідки його вчинення, з будь-якими заявами чи зауваженнями при укладанні договору не звертались, були ознайомлені із його змістом.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, та у відповідності з приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У частині першій статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № б-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Встановивши конкретні обставини справи, а саме, що спірна квартира

АДРЕСА_1 була набута відповідачем до укладення шлюбу на підставі договору міни від 11.04.2008 року, а позивачка не спростувала даний факт жодними належними та допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , тому згода позивачки на відчуження даної квартири не потрібна, а відтак, правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні.

При цьому, слід зауважити, що норма частини третьої статті 65 СК України не розповсюджується на інститут особистої приватної власності, а тому посилання позивачки на підроблену довіреність на зняття з реєстрації спільного з відповідачем сина не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Окрім того, встановлення обставин законності чи незаконності зняття з реєстрації місця проживання дитини не входить до предмету доказування у цій справі.

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, позивачка, всупереч вимогам положень статей 81 ЦПК України не довела факту погашення кредиту, наданого на придбання квартири, за спільні кошти подружжя.

Слід зазначити, що в будь-якому випадку, позивачка має право на відшкодування лише половини грошових коштів, сплачених на виконання кредитних зобов`язань в період шлюбу, за умови доведеності таких вимог.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачка також посилалась на те, що, окрім виплати кредитних коштів за квартиру, нею також був проведений ремонт та облаштування житла, вартість якого сягнула понад 50 000 доларів США.

Перевіряючи такі доводи скаржника, колегія суддів виходить із того, що при вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тобто, змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений.

Оскільки ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, не посилалась на обставину щодо фінансування нею ремонту у спірній квартирі як на підставу для задоволення позову, при апеляційному перегляді справи вказана підстава позову не підлягає розгляду судом апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі N 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено судом першої інстанції, в грудні 2019 року ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом до відповідачів про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 та витребування майна від набувачів, однак, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року у справі № 752/25997/19 позов було повернуто позивачу.

Разом з тим, позовних вимог про визнання права власності на частину спірної квартири позивачкою в рамках даного спору не заявлено.

Встановлено, що ОСОБА_1 не була і не є співвласником спірної квартири, а тому посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17-ц є безпідставним, оскільки правовідносини у цій справі стосуються прав на майно, яке придбано у шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки позивачкою у відповідності до вимог процесуального закону не доведено того факту, що 08.11.2019 року оспорюваний правочин було вчинено відповідачем без наявності достатньої цивільної дієздатності, позивачка не є та не була співвласником спірної квартири, не володіла нею, не була в ній зареєстрована, відчуження відповідачем квартири, яка є його приватною особистою власністю, відбулось в порядку, встановленому законом, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Що стосується доводів скаржника щодо необґрунтованості стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається із матеріалів справи, відповідачем попередній розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн зазначений у відзиві на позовну заяву.

На обґрунтування зазначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідачем було надано копії договору про надання правової допомоги № 42, що укладений між АО «Столична правова група» та ОСОБА_2 , ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно п. 7.1 зазначеного договору, гонорар за угодою складається із суми усіх оплачених рахунків.

01.05.2021 року та 05.04.2021 року ОСОБА_2 сплатив гонорар адвоката в загальній сумі 20 000 грн, що підтверджується наданими суду квитанціями.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом клієнту були надані наступні послуги: консультація, вивчення наданих доказів та документів від позивача (2000 грн), аналіз законодавства ( 2000 грн), аналіз судової практики (2000 грн), збирання доказів, необхідних для написання відзиву (1000 грн), написання відзиву (5000 грн), участь в судовому засіданні (4 засідання) (8000 грн)) (т. 1 а.с. 60-62, 63, 87-88,218-223).

За таких обставин, витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, оскільки такий розмір є обґрунтованим, доведеним і співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг). При цьому, слід відмітити, що вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальний законом. Заперечень позивачки чи її представника щодо такого розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а також витрат на правову допомогу, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору, не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові №6-1544цс17від 18.10.2017року.

Під час апеляційного перегляду справи адвокат Цимейко Г.О. в інтересах ОСОБА_2 подала до суду відзив н апеляційному скаргу, в якому, окрім іншого просила стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на правову допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи у розмірі 10 000 грн. Під час апеляційного перегляду справи, адвокатом відповідачу були надані наступні послуги: аналіз судової практики, написання процесуальних документів:відзиву, заперечень, клопотань, заяв, участь у судових засіданнях.

Адвокат Гарницький П.П. в інтересах ОСОБА_7 заперечував щодо заявленого до стягнення розміру витрат на правову допомогу.

Стосовно витрат на правничу допомогу, понесених скаржником у суді апеляційної інстанції, колегія суддів ураховує те, що вказана справа є справою незначної складності, а тому розмір витрат у сумі 10 000 грн, понесених лише на складання відзиву та участі адвоката в одному судовому засіданні, є невиправданим.

Зважаючи на наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником відповідача до відшкодування розмір правової допомоги, наданої відповідачу під час апеляційного перегляду справи, явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню з 10 000 грн до 3 000 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) 3 000 (три тисячі) грн витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Б.Б. Левенець