Постанова

Іменем України

04 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 202/8096/16-ц

провадження № 61-9786св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової (Грамс) Ольги Валеріївни на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року у складі судді Зосименко С. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус Дніпропетровського МНО) Щетілової О. В. про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса, посилаючись на те, що він та ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 25 грудня 2017 року, укладених між ними та ОСОБА_5 , є власниками земельної ділянки площею 0,1065 га і житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожний. Право власності на зазначену земельну ділянку та частину домоволодіння зареєстроване за ним у встановленому законом порядку. На підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 26 грудня 2007 року, укладеного між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), вищевказане нерухоме майно у забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами від 26 грудня 2017 року, укладеними між банком, ним та ОСОБА_3 (з кожним окремо), було передано в іпотеку банку. Іпотека зареєстрована в державному реєстрі іпотек 14 січня 2008 року за № 6392505. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 грудня 2016 року № 76236315 йому стало відомо, що на підставі рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на належне йому вищевказане нерухоме майно, яке в подальшому було перепродане ОСОБА_4 19 квітня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Щетілова О. В. зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1065 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно припинила існуючу іпотеку, проте ні він, ні ОСОБА_3 як позичальники банку не виконали зобов`язання за кредитними договорами, які забезпечені вказаною іпотекою. Отже, на день проведення реєстраційних дій щодо його нерухомого майна, а саме 19 квітня 2016 року мало місце обтяження, яке перешкоджало вчиненню реєстрації. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Щетілової О. В. від 26 квітня 2016 року № 29416575 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер :03:189:0028, та домоволодіння, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Щетілової (Грамс) О. В. від 26 квітня 2016 року № 29416575 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер :03:189:0029 та домоволодіння (літ. «Ф-1» - житловий будинок, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Д», «Е» - убиральні, № 1-6 споруди, 1.П, Ш.1У - замощення), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час прийняття документів для вчинення реєстраційних дій нотаріусом в порушення пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) не було належним чином перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Щетілової О. В. залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Дії та рішення приватного нотаріуса як державного реєстратора щодо припинення обтяження та реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно не узгоджувалися з вимогами чинного законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2019 року приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Щетілова (Грамс) О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень суди застосували норми матеріального права в редакції, що була прийнята значно пізніше, ніж оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Неправильно застосувавши норми матеріального права, суди дійшли помилкового висновку про те, що нотаріус зобов`язаний був перевірити законність поданого для реєстрації права власності рішення суду, використовуючи при цьому відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки в пункті 12 Порядку № 1127в редакції, чинній на момент прийняття нотаріусом відповідного рішення, такий обов`язок не був передбачений, а виник значно пізніше, ніж було вчинено оскаржувані реєстраційні дії. Пунктом 56 Порядку № 1127 в редакції, що діяла на момент вчинення реєстраційних дій, було передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Дія цього пункту не поширюється на випадки державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду. Отже, в неї не було підстав для винесення рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , оскільки в разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду відмова не застосовується за наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.

07 червня 2019 року справа № 202/8096/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Румянцевим А. В., зареєстрованим в реєстрі за № 4354, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали у ОСОБА_5 по 1/2 частині кожний земельну ділянку площею 0,1065 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

На вказану земельну ділянку позивач ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності серії ЯЖ № 387637, виданий Управлінням земельних ресурсів у місті Дніпропетровську.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Румянцевим А. В., зареєстрованим в реєстрі за № 4343, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали у ОСОБА_7 по 1/2 частині домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 .

Позивач зареєстрував своє право власності на частину домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30 січня 2008 року за № 17550121.

26 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 11277732/11277415/11277583/11278370/11277496, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Румянцевим А. В., зареєстрований в реєстрі за № 5852, за яким в забезпечення виконання кредитних договорів від 26 грудня 2007 року № , № 0, № 0, № 0, № 0 іпотекодавці передали в іпотеку банку вищевказану земельну ділянку та житловий будинок. Іпотека зареєстрована в державному реєстрі 14 січня 2008 року за № 6392505.

Згідно з інформаційною довідкою від 19 грудня 2016 року № 76236315 приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Щетіловою О. В.: 19 квітня 2016 року о 20:32:08 було здійснено державну реєстрацію обтяження на підставі рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц та припинено заборону на нерухоме майно і цього ж дня о 20:49:33 на підставі рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц припинено іпотеку та о 20:56:28 здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Разом з тим відповідно до інформації, яка міститься в інформаційній довідці від 27 грудня 2016 року № 77131993 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано та не знято арешт з усього нерухомого майна (номер запису 11513581, обтяжувач Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції), зареєстровані та не зняті записи від 26 грудня 2007 року №№ 6321917, 6322100, 6322275 про заборону відчуження нерухомого майна - земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зареєстровано та не знято запис від 28 грудня 2012 року № 13459475 про арешт всього майна ОСОБА_1 (обтяжувач Бабушкінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції).

Тобто на час вчинення приватним нотаріусом Дніпровського МНО Щетіловою О. В. дій з державної реєстрації переходу прав власності на спірне нерухоме майно діяла заборона відчуження цього нерухомого майна на підставі договору іпотеки № 11277732/11277415/11277583/11278370/11277496 та були наявні і не зняті записи про його арешт.

Реєстраційні дії були вчинені приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Щетіловою О. В. на підставі рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1947/13-ц, відповідно до якого за ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказане нерухоме майно.

За результатами пошуку вказаного судового рішення у справі № 123/1947/13-ц в Єдиному державному реєстрі судових рішень встановлено його відсутність, а за вказаним номером справи значиться ухвала суду від 04 квітня 2013 року про залишення цивільного позову про визнання права в порядку спадкування без розгляду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV).

Преамбулою Закону № 1952-IV передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом № 1952-IV (пункт 4 частини першої статті 3 Закону).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент проведення нотаріусом державної реєстрації речових прав, державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 18 Закону № 1952-IV передбачений певний порядок державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно з частиною четвертою статті 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначається Порядком № 1127.

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені пунктами 6-9 Порядку № 1127.

За правилами пункту 12 Порядку № 1127 в редакції, чинній на момент проведення нотаріусом державної реєстрації речових прав, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент проведення нотаріусом державної реєстрації речових прав, удержавній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент проведення нотаріусом державної реєстрації речових прав).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Виходячи з наведеного, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшли правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на те, що під час прийняття документів для вчинення реєстраційних дій нотаріусом в порушення пункту 12 Порядку № 1127 не було належним чином перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.

Доводи касаційної скарги про те, що судамизастосовано пункт 12 Порядку № 1127 в редакції, що не була чинна на момент здійснення нотаріусом реєстраційних дій, заслуговують на увагу, однак це не впливає на законність судових рішень, оскільки судами правильно встановлено, що під час вчинення реєстраційних дій з приводу спірного нерухомого майна приватний нотаріус повинен був перевірити відповідність заявлених прав і поданих документів з огляду на те, що на той час діяла заборона відчуження такого майна на підставі договору іпотеки, тобто мало місце обтяження, яке перешкоджало вчиненню реєстрації права власності за іншою особою.

Аргументи касаційної скарги нотаріуса про те, що в неї не було підстав для винесення рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , оскільки в разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду відмова не застосовується за наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, не заслуговують на увагу, оскільки державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, проте, як встановлено судами, оспорювані позивачем реєстраційні дії були вчинені нотаріусом на підставі рішення суду, яке відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тобто на підставі неіснуючого рішення та під час дії заборони щодо спірного нерухомого майна. Отже, нотаріус неналежним чином виконав покладені на нього обов`язки з перевірки документів на їх відповідність законодавству.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій розглянули справу, не врахувавши, що рішення суду впливає на права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_2 .

У вказаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності.

Такі висновки щодо суб`єктного складу спірних правовідносин висловлені, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року (провадження № 11-404апп18) та від 13 березня 2019 року (провадження № 14-61цс19).

Таким чином, ОСОБА_2 повинен брати участь в цій справі як відповідач, оскільки цей спір стосується безпосередньо його прав і обов`язків. Однак залучення ОСОБА_2 як третьої особи, а не як відповідача, не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16 (провадження № 14-661цс18) за позовом іпотекодавця до нотаріуса, третя особа - особа, право на майно якої оспорюється, зазначивши, що у вказаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності. Разом з тим не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), а особа, право на майно якої оспорюється, одержала належний захист особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, беручи участь у справі як третя особа.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової (Грамс) Ольги Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко