КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Коробенка С.В., постановлену в м. Київ 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартинюк Сабіна Валеріївна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Посилалась на те, що в жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, разом з яким ним було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на ј частину квартири за адресою АДРЕСА_1 з метою недопущення відчуження спірного майна, яку було судом задоволено.

Разом із тим 11 листопада 2020 року Солом`янським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 760/21633/15-ц, предметом розгляду якої також була спірна квартира, яку ОСОБА_1 отримала на підставі договору дарування, яким позов ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Літвінової І.О., ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності і договору дарування задоволено. Проте 23 лютого 2021 року постановою Київського апеляційного суду було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Приймаючи дане рішення, апеляційний суд фактично встановив факт, що укладаючи договір дарування квартири, відповідач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а отже підстав для визнання недійсним договору дарування квартири немає. Тобто, приймаючи рішення у даній справі, апеляційний суд вже вирішив спір щодо даної квартири, а отже ризик щодо її майбутнього відчуження відпав.

На підставі вищевикладеного просила скасувати арешт, накладений на квартиру за адресою АДРЕСА_2 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в справі № 760/16971/16-ц.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року в задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року та постановити нове рішення, яким клопотання про скасування заходів забезпечення позову задовольнити та скасувати арешт накладений на належну ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_2 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в справі № 760/16971/16-ц.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводила обставини, зазначені в заяві про скасування заходів забезпечення позову.

Зазначала, що судом не аргументовано те, що даний арешт необхідний саме в рамках цієї справи. Так, заходи забезпечення позову існують і в інших цивільних справах, де предметом є скасування цієї ж довіреності та цього ж договору дарування квартири, зокрема арешт, накладений у справі № 760/21633/15-ц від 10 грудня 2015 року, у справі № 760/6089/21 від 17 березня 2021 року, у справі № 760/2008/15-ц від 04 лютого 2015 року, у справі № 760/16971/16-ц від 06 жовтня 2016 року.

Вважала, що необхідності у такій кількості арештів немає, оскільки в матеріалах даної справи відсутні докази, подані позивачем, щодо загрози відчуження даної квартири ОСОБА_1 , дій, які спрямовані на продаж квартири, нею не здійснювалися.

Наголошувала, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Наводила зміст п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, вказувала, що забезпечення позову насамперед спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який під час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна тощо на момент виконання рішення. Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Враховуючи вищевикладене, вважала, що суд першої інстанції неправильно застосував приписи ст. 149, 150 ЦПК України.

Вказувала, що місцевий суд, задовольняючи заяву позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову та відмовляючи в задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення, мав обґрунтувати, в тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, що невжиття таких заходів спроможне істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів відповідача. Проте відповідних обставин та доказів судом першої інстанції в ухвалі не наведено, тому висновок місцевого суду про співмірність і адекватність вжитих заходів забезпечення позову є необґрунтованим.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив у формі заперечення на апеляційну скаргу, разом із тим, доказів направлення копії відзиву іншим учасникам справи до нього не додано, що унеможливлює прийняття відзиву апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосовані заходи забезпечення позову є ефективним та виваженим інструментом, спрямованим на забезпечення можливості ефективного захисту прав позивача у випадку задоволення позову, та в той же час не є надмірними з позиції забезпечення прав відповідача ОСОБА_1 як власника майна на володіння та користування ним.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, просив визнати недійсним договір дарування квартири від 18 грудня 2014 року та визнати за ним право власності на ј частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 ; негайно розглянути заяву про забезпечення позову та накласти арешт на спірну квартиру.

Одночасно з позовом ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на ј частину квартири АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на ј частину квартири за вказаною адресою (а. с. 31 т. 1).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції встановив, що спір між сторонами стосується визнання недійсним договору дарування, а саме квартири, на яку позивач просить накласти арешт, в зв`язку з чим клопотання про накладення арешту є обґрунтованим.

На а. с. 76 - 82 т. 2 знаходиться копія рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року в справі № 760/21633/15-ц за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової І.О., ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шпитковська С.В., орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними довіреності та договору дарування, яким позов задоволено, визнано недійсною довіреність від 20 жовтня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової І.О., зареєстровану в реєстрі за №596, складену від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 , визнано недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_2 від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., зареєстрований в реєстрі за №1824.

На а. с. 118 - 121 т. 2 знаходиться копія постанови Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в справі № 760/21633/15-ц, яким рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що його помилка полягала в тому, що він вважав, що довіреність видана на вчинення дій щодо реєстрації спірної квартири за ним, а також не доведено, що в цьому полягав обман з боку відповідача.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги і перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті клопотання про скасування заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

З аналізу статей 149 - 150 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 - 10 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру, що вказує на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову за позивачем може бути визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не здійснено жодних дій, спрямованих на продаж квартири.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції при розгляді її заяви мав обґрунтувати з посиланням на відповідні обставини та належні докази, що невжиття таких заходів спроможне істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів відповідача, оскільки таке обґрунтування наводиться судом при вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, а не щодо їх скасування.

З огляду на викладене, оскільки справа по суті не вирішена, а отже підстави, з яких було забезпечено позов, не відпали, ґрунтуються на законі та відповідають матеріалам справи висновки суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд враховує, що скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог про визнання права власності, оскільки належне відповідачеві спірне майно може бути відчужене останнім у будь-який час.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Апеляційний суд звертає увагу, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.

Аналіз ряду доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а саме що: вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів; що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна тощо на момент виконання рішення; що суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову, мав обґрунтувати, в тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, що невжиття таких заходів спроможне істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів відповідача, - надають підстави для висновку, що ці доводи фактично стосуються ухвали Солом`янського районного суду м. Києва не від 26 серпня 2021 року, а від 06 жовтня 2016 року, якою вжито заходи забезпечення позову і яка відповідачем оскаржена в апеляційному порядку не була.

Враховуючи наведене, зазначені доводи апеляційної скарги, які стосуються правильності і обґрунтованості постановлення судом іншої ухвали від 06 жовтня 2016 року про забезпечення позову, відхиляються апеляційним судом.

Оскільки ухвала суду про забезпечення позову від 06 жовтня 2016 року відповідачем оскаржена не була та набрала законної сили, посилання на необґрунтованість вказаної ухвали не приймаються до уваги, адже перевірка правильності застосування судом норм права є виключною компетенцією судів апеляційної та касаційної інстанції.

При цьому із доводів апеляційної скарги про те, що в справі № 760/21633/15-ц апеляційний суд вже вирішив спір щодо даної квартири, а отже ризик її майбутнього відчуження відпав, вбачається, що відповідачем фактично ставиться під сумнів обґрунтованість позову, в той час як дані обставини встановлюються на стадії розгляду спору по суті і під час забезпечення позову не вирішуються, а відтак доводи ОСОБА_1 відхиляються в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що заходи забезпечення позову у вигляді арешту на цю ж квартиру вжиті також у інших справах і у такій кількості арештів необхідності немає, нічим не підтверджуються та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позов забезпечується в межах однієї справи в кожному конкретному випадку.

Також апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. Крім того, відповідач відповідно до вимог ст. 156 ЦПК України має право як учасник справи подати клопотання про заміну одного заходу забезпечення іншим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, переоцінки доказів, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.