Провадження №22-ц/812/7/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2021 року м. Миколаїв

Справа № 487/4013/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву»

про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків недійсного правочину

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 ,

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Карташевою Т.А. 22 серпня 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 30 серпня 2019 року

у с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі Фонд) про визнання недійсними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього та застосування наслідків.

В обґрунтування позову зазначала, що 29 жовтня 2014 року між нею та Фондом укладено пільговий довготерміновий договір про надання кредиту молодій сім`ї на будівництво житла в сумі 338 878 грн., умовами якого передбачена, зокрема, і плата за супровід договору у розмірі 504 грн. 25 коп. за квартал, що складає 13,8% мінімальної заробітної плати.

31 січня 2017 року сторони уклали додатковий договір змінивши редакцію п.п. 1.6 і 1.7, що стосується плати за супровід договору. В новій редакції, яка почала діяти з 1 січня 2017 року плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи.

На виконання умов кредитного договору щодо його супроводу, позивачем було сплачено 3990 грн. 68 коп.

ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними таких умов споживчого кредиту.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила:

-визнати недійсними окремі умови кредитного договору від

29 жовтня 2014 року № 425, а саме: п.1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 31 січня 2017 року;

-застосувати наслідки недійсності окремих умов кредитного договору

від 29 жовтня 2014 року № 425, а саме : п.1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 31 січня 2017 року;

-стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної

спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на її користь 3990, 68 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що отриманий позивачем кредит не є споживчим, а добровільність укладення кредитного договору та його виконання виключає незаконність спірних умов договору, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував їх.

Кредитний договір від 29 жовтня 2014 року № 425 укладений в рамках виконання міської Програми забезпечення молодих сімей та одиноких молодих громадян міста Миколаєва житлом на період з 2011 до 2017 року, затвердженої рішенням міської ради від 21 квітня 2011 року, а тому не є договором про надання споживчого кредиту в розумінні статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки однією з обов`язкових умов останнього є сплата кредитору нарахованих відсотків. Термін «кредит» у оспорюваному договорі вживається у спеціальному значенні, визначеному в Положенні «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» (далі Положення), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 який підтримав доводи апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_3 , яка заперчувала проти їх задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір № 425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла з урахуванням Державної програми забезпечення житлом молоді, згідно якого кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 338 878 грн. на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 багатоквартирного будинку загальною площею 62,32 кв.м. з кінцевим терміном погашення до 29 квітня 2044 року.

Згідно п. 1.5 кредитного договору на виконання вимог Положення №584 та міської Програми забезпечення молодих сімей та одиноких громадян міста Миколаєва житлом на 2011-2017 р.р., позивач звільнений від сплати будь-яких відсотків за користування кредитом, у зв`язку з наявністю у сім`ї однієї дитини.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504 грн. 25 коп. за квартал, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1218 грн. за встановленою формулою.

Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у п. 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.

Крім того, 31 січня 2017 року сторони уклали Додатковий договір до кредитного договору від 29 жовтня 2014 року № 425, яким змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7 кредитного договору, в нової редакції, яка почала діяти з 1 січня 2017 року.

Так, у новій редакції п. 1.6 викладено в такій редакції : «Починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1600 грн. за встановленою формулою».

Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у п. 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 16% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що п. 1.6, 1.7. та 1.8 кредитного договору є недійсними відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» є спеціалізованою установою, уповноваженою на це спеціальними нормативно-правовими актами, та не надає споживчі кредити в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 1054 ЦК України, а термін «кредит» у договорі, окремі положення якого оспорює позивач, вживається у спеціальному значенні, визначеному в Положенні про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584.

Також суд першої інстанції вважав, що наданий позивачу кредит є пільговим довготерміновим, за своєю специфікою не може бути віднесений до загального кредитування, а тому на виниклі між сторонами правовідносини не може бути поширений Закон України «Про захист прав споживачів», у тому числі щодо заборони здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Тлумачення ч.2 ст. 215 ЦК України свідчить про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом від 28 грудня 2006 року № 6581 (т.1 а.с.182) відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 29 жовтня 2014 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 487/6129/17 від 14 січня 2021 року.

Отже, правовідносини щодо надання пільгового довготермінового кредиту для придбання житла виникли між фінансовою установою та споживачем. Хоча таке кредитування й здійснюється на підставі Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та у певному порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584 «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» та є окремим видом кредитування, проте будь-яких підстав для висновку, що наданий кредит не є споживчим та на виниклі правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не має.

За такого, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що наданий позивачці кредит не є споживчим та на ці правовідносини не поширюється вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене доводи Фонду про те, що кредитний договір, укладений з позивачем не є договором про надання споживчого кредиту в розумінні статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів вважає, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде застосування наслідків нікчемного правочину , тобто повернення сплачених останньою сум на виконання нікчемних умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 216 ЦК України , у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція), а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном , виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 18 грудня 2014 року по 9 червня 2017 року було сплачено комісію за супровід кредиту у загальному розмірі 3990 грн. 68 коп. (т. 1 а.с.12-15).

Отже з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 216 ЦК України, підлягають стягненню 3990 грн. 68 коп. сплачених останньою сум у вигляді комісії за супровід кредиту.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 640 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_1 3990 грн. 68 коп. та 640 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий : Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 5 лютого 2021 року.