Провадження № 22-ц/801/2500/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 рокуСправа № 127/15014/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Копаничук С. Г., Якименко М. М.

Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати,

Рішення ухвалила суддя Вохмінова О. С.

Рішення ухвалено о 16 год 30 хв у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення - 30 листопада 2020 року,

Встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати.

Свої вимоги мотивувала наступним.

Із 25 листопада 2014 року вона працювала на посаді медичного представника в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика», з 01 жовтня 2018 року назву посади змінено на «фахівець з методів розширення збуту».

21 квітня 2020 року вона отримала лист ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про те, що в зв`язку із введенням нового штатного розпису, її посада з 15 червня 2020 року буде скорочена.

Листом від 09 червня 2020 року вона повідомила товариство, що є одинокою матір`ю, надавши копію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2018 року, копію довідки від 27 травня 2020 року про те, що вона не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, а також копію довідки від 29 квітня 2020 року № 104 про участь у вихованні доньки - ОСОБА_2 , 2008 року народження.

Відповідно до наказу № 221-К від 15 червня 2020 року її було звільнено з посади з 15 червня 2020 року.

Крім того, з березня 2020 року відповідач в односторонньому порядку зменшив їй заробітну плату, при цьому не попередив її за два місяці про зміну істотних умов праці, чим порушив вимоги статей 32, 97 КЗпП України.

Позивач вважає, що відповідач порушив порядок вивільнення, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, а також не врахував вимоги статті 184 КЗпП України про те, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

З урахуванням заяв про збільшення позовних вимог позивач просила поновити її на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика»; стягнути з товариства на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 червня 2020 року до 15 жовтня 2020 року в сумі 74 536,00 грн. та невиплачену їй заробітну плату за період з 23 березня 2020 року по 15 червня 2020 року в сумі 23 117,55 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, відмовлено.

Судовий збір віднесений на рахунок держави.

Судові витрати позивача - залишені за позивачем.

Відмовлено ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» у відшкодуванні судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суді від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хейніса О. Г. залишено без задоволення; рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким поновити її на роботі у ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту; стягнути з товариства на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 67 429,16 грн. за період з 15 червня 2020 року до 15 жовтня 2020 року (без утримання податку й інших обов`язкових платежів) та 14 231,55 грн. невиплаченої їй заробітної плати за період з 23 березня 2020 року по 15 червня 2020 року, а також понесені нею судові витрати.

Зазначила, що при прийнятті судового рішення судом першої інстанції не в повній мірі встановлені всі обставини справи та порушені норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що при прийнятті рішення судом першої інстанції помилково було встановлено, що позивач не має статусу «одинока матір» і гарантій, встановлених статтею 184 КЗпП України щодо заборони звільнення; відповідачем не дотримано встановленого законом двомісячного строку попередження працівника про наступне звільнення.

Також товариством порушено право позивача на виплату заробітної плати у повному розмірі, так як протиправно був виданий наказ про обмеження заробітної плати у зв`язку із простоєм.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Хейніс О. Г. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи - судову повістку отримав 18 листопада 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 8448, у судове засідання не з`явився. Генеральним директором ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на адресу Вінницького апеляційного суду в електронній формі (без належного підпису) надіслано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою та неможливістю прибути у судове засідання представника відповідача, відповідні документи будуть надані в наступному судовому засіданні.

Згідно положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявка у судове засідання представника відповідача юридичної особи - ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика», який не підтвердив поважності своєї неявки, тому причина неявки представника відповідача не може бути визнана судом поважною, не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача і її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд встановив, що відповідно до наказу № 174-К від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийнято на посаду медичного представника у м. Вінниці ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» з 25 листопада 2014 року (том 1 а. с. 32, 69).

01 жовтня 2018 року наказом № 86/3 назву посади «медичний представник» змінено на «фахівець з методів розширення ринку збуту» (том 1 а. с. 32, 70).

Та обставина, що в організації виробництва і праці ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» сталися зміни внаслідок яких відбулося скорочення штату працівників, сторонами не оспорюється.

Повідомленням 15.04.2020/02-34 ОСОБА_1 була попереджена про скорочення посади з 15 червня 2020 року з наступним її звільненням. Одночасно ОСОБА_1 були запропоновані 24 вакантні посади в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» (том 1 а. с. 15-16, 17, 18).

Повідомлення відправлено ОСОБА_1 того ж дня на електронну адресу та рекомендованим поштовим відправленням, яке вона отримала 21 квітня 2020 року (том 1 а. с. 19).

ОСОБА_1 не висловила бажання працювати ні на одній із запропонованих їй посад і 15 червня 2020 року подала заяву роботодавцю про надіслання їй трудової книжки після скорочення посади та її звільнення.

Наказом директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» від 15 червня 2020 року № 221-к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено із посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату працівників) та здійснено виплату їй вихідної допомоги, з 15 червня 2020 року (том 1 а. с. 70).

У даному наказі зазначені підстави: лист-попередження ОСОБА_1 про скорочення посади від 15 квітня 2020 року; наказ № 81 «Про внесення змін до штатного розпису» від 12 червня 2020 року; копія рішення Вінницького міського суду від 13 липня 2018 року по справі № 127/9650/18; копія довідки від 27 травня 2020 року, видана Вінницьким міським судом; копія довідки від 29 квітня 2020 року за № 104 про участь у вихованні дочки.

Наказом № 311-к від 21 вересня 2020 року наказ від 15 червня 2020 року № 221-к «Про звільнення ОСОБА_1 » змінений в частині дати звільнення. Датою звільнення зазначено 22 червня 2020 року та проведено донарахування заробітної плати ОСОБА_1 за 7 календарних днів, що підтверджено відомістю про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за червень 2020 року та платіжним дорученням № 10808 від 22 вересня 2020 року в сумі 2500,00 грн. (том 1 а. с. 84, 116, 117).

Наказом № 40 від 20 березня 2020 року по ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» у зв`язку з введенням карантину по запобіганню розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), зі специфікою роботи Зовнішньої служби, пов`язаною з безпосереднім фізичним контактом з особами закладів охорони здоров`я по всій країні, для запобігання зараження, розповсюдження коронавірусної хвороби (COVID-19), а також убезпечення працівників та інших осіб від зараження, та з с метою забезпечення виконання прийнятих рішень державних органів та Президента України, на підставі Закону України № 533-ІХ від 17 березня 2020 року, ст. 34, 113 КЗпП України, встановлено початок простою у Зовнішній службі з 23 березня 2020 року до дати закінчення карантину в Україні; доручено головному бухгалтеру провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період для працівників Зовнішньої служби у розмірі 2/3 тарифної ставки встановленого працівникам окладу (розряду); працівникам зовнішньої служби: ПІБ знаходитись дома до закінчення карантину, якщо не виникне термінової потреби (том 1 а. с. 83).

Із довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що їй визначено оклад - 15 812,00 грн., з урахуванням надбавок нараховано - 18634,00 грн., до виплати - 15 000,37 грн.; помісячно їй нараховано: січень 2020 року за 21 робочий день - 18 634,00 грн.; лютий за 15 робочих днів - 14 235,50 грн.; березень за 14 робочих днів - 24 247,09 грн.; квітень - 13 601,56 грн. (складається із оплати за простій і лікарняних); травень - 12 422,67 грн. (складається із оплати за простій) (том 1 а. с. 75, 149).

Згідно довідки № 08/02-282 від 09 липня 2020 року про заробітну плату ОСОБА_1 , їй нарахована заробітна плата у 2020 році: за січень - 18 634,00 грн.; лютий - 14 235,50 грн.; березень - 24 247,09 грн.; квітень - 13 601,56 грн.; травень - 12 422,67 грн.; червень - 71 142,26 грн. (том 1 а. с. 77).

Із рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2018 року по справі № 127/9350/18, яке набрало законної сили 14 серпня 2018 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), зареєстрований 17 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3653, розірваний; місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено місце проживання матері ОСОБА_1 (том 1 а. с. 24-25).

Із свідоцтва про народження, виданого повторно 13 жовтня 2015 року вбачається, що батьками ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 2044), є: ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (том 1 а. с. 28).

Із довідки № 104 від 29 квітня 2020 року, виданої КЗ «Навчально-виховний комплекс: загальноосвітня школа І-Ш ступенів - гімназія № 6 Вінницької міської ради» вбачається, що дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у цьому навчальному закладі; її мати ОСОБА_1 приймає активну участь в житті класу, закладу, забезпечує дитині належні матеріальні та педагогічні умови для фізичного, морального й духовного розвитку, а батько ОСОБА_4 за період навчання в закладі дитини - з 01 вересня 2014 року, в школу не навідувався, не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дочки та її вихованням; батько не виявляв бажання поцікавитися навчанням та вихованням дитини (том 1 а. с. 27).

На підтвердження факту виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 без участі батька, позивач надала довідку Міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Київська» № 1875 від 25 листопада 2021 року з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, відповідно до якої позивач проживає і зареєстрована у АДРЕСА_1 , яка складається із 2-х кімнат; особовий рахунок відкритий на ОСОБА_6 ; у житловому приміщенні із 16 жовтня 2015 року зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 , 1985 року народження - донька, ОСОБА_2 , 2008 року народження - онучка.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки статусу «одинока матір», а відтак і гарантій, встановлених статтею 184 КЗпП України, щодо заборони звільнення вона немає, а формальне недотримання роботодавцем строку попередження ОСОБА_1 про звільнення за відсутності інших підстав для поновлення її на роботі, не є безумовною підставою для поновлення її на роботі, а є підставою для зміни дати звільнення, що і зробив сам роботодавець відповідним наказом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що для набуття статусу «одинока матір» необхідні два факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком, відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку з відмовою у задоволені позову про поновлення на роботі, позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до задоволення не підлягає.

Суд першої інстанції визнав недоведеними вимоги позивача про стягнення заробітної плати за період з 23 березня 2020 року до 15 червня 2020 року. Твердження позивача про те, що введення в товаристві простою є зміною істотних умов праці, з якими її роботодавець зобов`язаний був повідомити за два місяці (стаття 32 КЗпП України), а також її твердження про те, що простій введений в товаристві безпідставно, а фармацевтична фабрика навпаки значно збільшувала обсяг свого виробництва, є лише припущенням. Простій і внаслідок цього розрахунок оплати праці на підставі статті 113 КЗпП України не може розцінюватися як зміна істотних умов праці, тому попередження за два місяці законодавством не вимагається. Доказів незаконності наказу № 40 від 20 березня 2020 року і його подальшого скасування, позивач не надала, тому підстав для стягнення на її користь недоплаченої заробітної плати із розрахунку 18 634,00 грн. немає.

Безпідставним є посилання позивача на частину 1 статті 113 КЗпП України і на те, що під час простою за працівником зберігається середній заробіток, оскільки в ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» не виникало виробничої ситуації небезпечної для життя чи здоров`я працівників, крім того, нова редакція статті 113 КЗпП України була введена в дію з 02 квітня 2020 року, вже після прийняття відповідного наказу у товаристві.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком, а саме в частині недоведеності вимог позивача про стягнення заробітної плати за період з 23 березня 2020 року по 15 червня 2020 року, оскільки недоплачена позивачу заробітна плата у цей період була проведена відповідно до наказу товариства № 40 від 20 березня 2020 року, а позивач не оскаржила цей наказ, не надала суду доказів його незаконності а чи його скасування із підстав незаконності. Тому рішення суду в цій частині є правильним і не підлягає до скасування.

В решті висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості за наступних обставин.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини 1 і 6 статті 43 Конституції України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці 7 статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1, п. 1 і 2 ч. 2, ч. 3 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців (п. 1); особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком (п. 2). Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що в організації виробництва і праці ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» сталися зміни внаслідок яких відбулося скорочення штату працівників, і така обставина сторонами не оспорюється, тому згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України є встановленою.

Статтею 184 КЗпП України встановлено пільги для жінок - матерів, зокрема, одиноких матерів.

Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, статтею 184 КЗпП України встановлено гарантію, що обмежує звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачено можливість такого звільнення у випадках повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 820/11570/15 (провадження № К/9901/6679/18), від 28 січня 2019 року в справі № 392/1505/17-ц (провадження № 61-38857св18), від 26 червня 2019 року в справі № 414/1148/16-ц (провадження №61-29151св18), від 02 вересня 2021 року у справі № 182/239/18 (провадження № 61-16216св19).

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачає можливості такого звільнення у випадках повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Поняття одинокої матері було визначено в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року. У пункті 9 цієї постанови одинока мати визначена як жінка, яка не перебуває у шлюбі і в свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері. Крім того, одинокою матір`ю за визначенням Пленуму Верховного Суду України варто визнавати і вдову, іншу жінку, яка виховує та утримує дитину одна. За цим визначенням для визнання «іншої жінки» одинокою матір`ю необхідні дві ознаки: вона де-факто і виховує дитину одна, й одна її утримує.

Таке визначення одинокої матері, дане в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» не повинно застосовуватися після набрання чинності Законом України «Про відпустки». Пункт 5 частини 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, що виховує дитину без батька. Отже, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої. Періодичні зустрічі батька з дитиною не дають підстави для заперечення того факту, що жінка (мати цієї дитини) є одинокою матір`ю. Батько тільки тоді може бути визнаний таким, що приймає участь у вихованні дитини, коли він або проживає разом з дитиною, або є інші докази повсякденної участі батька у вихованні дитини.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статтею 6 СК України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше.

Відповідно до статей 18-1 - 18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку виховує та утримує сама. Така обставина підтверджується: рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2018 року по справі № 127/9350/18, яке набрало законної сили 14 серпня 2018 року, яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), зареєстрований 17 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3653, розірваний, та місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено за місцем проживання її матері ОСОБА_1 ; довідкою № 104 від 29 квітня 2020 року, виданої КЗ «Навчально-виховний комплекс: загальноосвітня школа І-Ш ступенів - гімназія № 6 Вінницької міської ради»; довідкою Міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Київська» № 1875 від 25 листопада 2021 року з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію.

Отже, ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, а тому на неї поширюються гарантії дотримання трудових прав, визначені частиною 3 статті 184 КЗпП України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося всупереч вимогам трудового законодавства України та порушує її права, тому її позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Крім того відповідно до частини 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Отже, ОСОБА_1 , згідно вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про майбутнє звільнення мали персонально попередити не пізніше ніж за два місяці.

Надіславши 15 квітня 2020 року на адресу працівника ОСОБА_1 повідомлення про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням штату, яке вона отримала 21 квітня 2020 року, наказ про її звільнення мав бути виданий не раніше як через два місяці від цієї дати, тобто не раніше 21 червня 2020 року.

По справі встановлено, що наказ № 311-к про звільнення ОСОБА_1 виданий ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» 15 червня 2020 року, тобто раніше, що свідчить про порушення визначеного законом терміну для звільнення працівника після його попередження, проведеного із порушенням її трудових прав.

Таким чином порушення вимог статті 49-2 КЗпП України в частині не дотримання строків попередження працівника про майбутнє звільнення з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), також є достатньою підставою для поновлення на роботі.

За викладених обставин судове рішення у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в абзацах 3-4 пункту 32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Судом не встановлено наявності вини позивача ОСОБА_1 у розгляді даного спору більше одного року.

Таким чином є законні підстави для винесення рішення про виплату позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 цього Порядку середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абзац 4 пункту 2 цього Порядку).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

ОСОБА_1 звільнено із займаної посади наказом директора ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» № 221-к від 15 червня 2020 року.

Згідно наказу № 40 від 20 березня 2020 року по товариству встановлено початок простою із 23 березня 2020 року до дати закінчення карантину в Україні; наказано працівникам знаходитися дома до закінчення карантину (том 1 а. с. 83).

Тобто, починаючи із 23 березня позивач не працювала у зв`язку із встановленим простоєм та знаходилася вдома.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абзац 4 пункту 2 цього Порядку).

Згідно довідки № б/н і дати ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 (том 1 а. с. 75) та довідки ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про заробітну плату ОСОБА_1 № 08/02-282 від 09 липня 2020 року, її заробітна плата становила: лютий 2020 року за 15 робочих днів - 14 235,50 грн., березень 2020 року за 14 робочих днів - 24 247,09 грн. Разом за 29 робочих днів заробітна плата склала 38 482,59 грн., яку поділити на 29 робочих днів = 1326,99 грн. - середньоденна заробітна плата.

Період з 23 червня 2020 року по день ухвалення судового рішення - 01 грудня 2021 року має 363 робочих дні.

Середній заробіток за час затримки складатиме: 481 697,37 грн. (середньоденна заробітна плата - 1326,99 грн. помножена на 363 робочих дні).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування у зазначеній частині з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Із матеріалів справи слідує, що позивач сплачувала судовий збір при подачі апеляційної та касаційної скарг на судові рішення в частині відмови у стягненні на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції позивач понесла судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1261,20 грн. (том 1 а. с. 200), у суді касаційної інстанції понесла судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1681,60 грн. (том 2 а. с. 22), що разом складає - 2942,80 грн., які у зв`язку із задоволенням її апеляційної скарги у цій частині, підлягають до стягнення на її користь із відповідача.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача подав до суду: ордер від 13 липня 2020 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Вінницькому міському суді Вінницької області адвокатом Хейнісом О. Г. та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого 25 травня 2018 року, серії РН № 1406 (том 1 а. с. 33, 34); ордер від 29 грудня 2020 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді адвокатом Хейнісом О. Г., додаткову угоду № 3 до договору про надання правової допомоги від 27 травня 2020 року, дві квитанції до прибуткового касового ордера: № 09/12/20 від 09 грудня 2020 року на суму 10 000,00 грн. і № 21/12/20 від 21 грудня 2020 року на суму 5000,00 грн., разом 15 000,00 грн. (том 1 а. с. 186-190); ордер від 22 березня 2021 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Верховному Суді адвокатом Хейнісом О. Г. (том 2 а. с. 15-а).

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, понесених позивачем по справі.

Таким чином, у зв`язку із висновком суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на її користь із відповідача підлягають стягненню витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги адвокатом в сумі 15 000,00 грн.

Згідно вимог статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат, скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту, із 23 червня 2020 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 червня 2020 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 481 697,37 грн. (без утримання податку й інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» на користь ОСОБА_1 2942,80 грн. в рахунок повернення судового збору та витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 15 000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» в дохід держави 5657,77 грн. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіС. Г. Копаничук
М. М. Якименко

Повний текст судового рішення складено 03 грудня 2021 року