ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/734/21 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 смт Золочів

Золочівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Квітки О.О.,

за участі секретаря - Попової В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

в ході відкритого судового засіданні в смт Золочів з розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Золочівська селищна рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив:

12 липня 2021 року до суду надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщення будинку АДРЕСА_1 ; в порядку підготовки справи до розгляду викликати в якості свідків ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2017 належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано четверо людей: позивачка - ОСОБА_1 , її донька - ОСОБА_5 , її онуки: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . ОСОБА_2 у цьому житловому приміщенні фактично не проживає з 2017 року і по теперішній час, участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає і взагалі будинком не цікавиться. Вона є пенсіонеркою, отримує мізерну пенсію, коштів вистачає лише для сплати комунальних платежів та забезпечення харчування. У неї виникли труднощі зі сплати надмірних комунальних послуг, тому вона змушена звернутися за захистом до суду.

Ухвалою судді від 13.07.2021 справу було прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що в її будинку зареєстрована зокрема - її внучка ОСОБА_2 , яка фактично проживає у місті Харкові. Зі сплатою комунальних платежів ОСОБА_2 не допомагає, тому вона просить зняти її із реєстрації. Останній раз ОСОБА_2 проживала в її будинку у грудні 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 06.12.2021 не з`явилася, подала до суду 22.09.2021 пояснення, в яких зазначила, що проти позову заперечує. Вважає, що ОСОБА_1 бажає незаконно виселити її із житла. Вказує, що у спірному будинку вона проживає із 16.08.2017 до цього часу. Вона періодично виїжджає у місто Харків на заробітки, бо у с. Чепелі відсутні можливості працевлаштуватися через відсутність підприємств.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він проживає по сусідству із ОСОБА_1 (їхні городи межують). ОСОБА_2 він не знає і не бачив. ОСОБА_1 проживає у с. Чепелі приблизно 4-5 років. Раніше разом із нею проживав її чоловік, який 2 роки тому помер. ОСОБА_1 приходить провідувати її внучка.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він проживає в будинку АДРЕСА_4 , навпроти проживає ОСОБА_1 .. Остання живе у вказаному будинку приблизно 5 років. Разом із нею проживає маленька внучка, яка ходить до 7 класу разом із його внуком. Донька ОСОБА_1 іноді приїжджає в гості.

Відповідно до договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.08.2017 ОСОБА_9 продала ОСОБА_1 ѕ (три четвертих) частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Згідно із витягами від 02.08.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 у розмірі ј та Ѕ частина вказаного будинку (а.с.10, 11).

У довідці Феськівського старостинського округу від 18.06.2021 зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і має такий склад сім`ї: донька - ОСОБА_10 , онуки: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 12).

Згідно із актом, підписаним ОСОБА_11 , ОСОБА_4 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дійсно не проживає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , із січня 2018 року по теперішній час (а.с. 13).

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, якою гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положень ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законом, на який зроблено посилання в ч. 1 ст. 405 ЦК, не може бути Житловий кодекс. Застосування положень Житлового кодексу до цих відносин не виключається. Але переважно перед нормами Житлового кодексу підлягають застосуванню норми, сформульовані в главі 32 Цивільного кодексу. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалася. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК, до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним чинним є правило ч. 1 ст. 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які вправі займати члени сім`ї. Положення частини другої ст. 156 ЖК, згідно з яким члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, не підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з роз`ясненнями п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже між сторонами склались правовідносини житлового сервітуту, які урегулюванні ст.ст. 405, 406 ЦК України.

Положення ст.ст. 71-72 ЖК УРСР та роз`яснення Пленуму ВСУ щодо їх застосування на вказані правовідносини не розповсюджується.

У рамках цієї справи вимог про припинення сервітуту з підстав, визначених ст. 406 ЦК України, і, як наслідок, припинення для ОСОБА_2 права користування спірним будинком ОСОБА_1 не заявлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У своїх поясненнях позивачка ОСОБА_1 вказала, що її внучка ОСОБА_2 проживала у її будинку у грудні 2020 року. Сама ж відповідачка ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях також вказала, що вона проживає у будинку своєї баби ОСОБА_1 , а працює у Харкові. Вказані пояснення позивачки ОСОБА_1 ставлять під сумнів пояснення свідків та акт, складений за участі депутата Золочівської селищної ради Лавріненко Н.П. та сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_3 ..

Враховуючи показання позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 у суду немає підстав вважати, що відповідачка станом на липень 2021 року (день подачі позову) була відсутня у спірному житловому будинку понад один рік без поважних причин.

Крім того, суд враховує той факт, що будинок АДРЕСА_1 є власністю позивачки ОСОБА_1 тільки на ѕ частини. Співвласник вказаного будинку (власника ј частини) із позовом до суду про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням не звертався, що позбавляє суд вирішити його ставлення до користування ОСОБА_2 житловим будинком.

Відтак, правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Золочівська селищна рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 );

відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 );

третя особа: третя особа: Золочівська селищна рада Харківської області (, адреса: Харківська область, смт Золочів, вул. Центральна, 13-А, електронна адреса: ).

Суддя О. О.Квітка