ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8555/20

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/209/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Губар В С., Скрипки А.А.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Чернігівський завод радіоприладів»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, (суддя Коверзнев В.О.), ухвалене у м. Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 по 12.08.2020 в сумі 324351 грн 74 коп. Позов мотивовано тим, що з 20 травня 1976 року по 31 серпня 2018 року позивач працював на різних посадах у Приватному акціонерному товаристві «Чернігівський завод радіоприладів». На підставі судового наказу від 16 вересня 2019 року, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова у справі № 750/10493/19, з ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по нарахованій на день звільнення, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 99397,47 грн. Зазначена заборгованість по заробітній платі була сплачена лише 12 серпня 2020 року. Вважаючи дії відповідача щодо невчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні незаконними, позивач, посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, просить суд стягнути на його користь середній заробіток за затримку розрахунку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, на які він посилається, оскільки ним не додано до позовної заяви копії судового рішення по справі про стягнення заборгованості по заробітній платі, що унеможливлює з`ясування судом правомірності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Клопотання про витребування судового рішення у відповідача або дослідження судом матеріалів судової справи позивачем не заявлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення застосував, проявив занадто формальний підхід до передбачених законом вимог щодо доказів, що призвело до неможливості ефективного захисту інтересів позивача при зверненні до суду. Також ОСОБА_1 вважає, що матеріали справи містять достатні докази для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, а саме копію трудової книжки, копії розрахункових листів, копію виписки по особовому банківському рахунку (картковому), яким суд не надав належної оцінки. Крім того, позивач зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, про що вказує Верховний суд у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 349/643/17 та від 01 квітня 2020 року по справі №757/43285/16-ц, що надає йому переваги в змагальності та можливостях подання доказів.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Аналізуючи надані суду докази позивачем, колегія суддів апеляційного суду вважає не вірним висновок суду першої інстанції щодо невиконання позивачем вимог ЦПК України щодо подання достатніх, достовірних та належних доказів для задоволення позовних вимог, оскільки наданим суду доказам судом першої інстанції не надана належна оцінка та не виконано вимоги ст. 263 ЦПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ) У СПРАВІ «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції, Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України» і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до записів, здійснених у трудовій книжці, перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20.05.1976 по 31.08.2018 і був звільнений з посади головного енергетика за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 130/к від 31.08.2018 року (а.с. 4-11).

При звільненні ОСОБА_1 з роботи з ним не було проведено повний розрахунок, тому на підставі судового наказу від 16 вересня 2019 року, виданого Деснянським районним судом м.Чернігова у справі №750/10493/19 з ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» на його користь стягнуто заборгованість по нарахованій на день звільнення, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 99397,47 грн (а.с. 12-13, 50).

З банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк» по платіжній картці № НОМЕР_1 , виданої банком на ім`я ОСОБА_1 , вбачається що ОСОБА_1 були отримані кошти в розмірі 99397,47 грн 12 серпня 2020 року від ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» (а.с. 15-16).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 31 серпня 2018 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме: не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 вказано, що «працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку».

Оскільки відповідачем не надано доказів щодо спростування здійсненого позивачем розрахунку, а тому при визначенні розміру середнього заробітку суд виходить з наявних у справі доказів.

При визначенні періоду нарахування заборгованості, позивач зазначав період часу з 01.09.2018 року (перший день після звільнення з роботи) до 12.08.2020 року (день виплати заборгованості по заробітній платі), що становить 487 робочих днів.

Заробітна плата за два останні місяці роботи становить: за червень 2018 року 11974,84 грн, за липень 2018 року - 14000,00 грн, що разом становить 25974,84 грн. У червні 2018 року було 17 робочих днів, а у липні 2018 року 22 робочі дні (17+22=39). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, розмір середньоденної заробітної плати становить 25974,84 : 39 = 666,02 грн (а.с.12, 13, 56 зворот).

Таким чином сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , становить 324351,74 грн (666,02 х 487).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 324351,74 грн до 90000,00 грн.

Вказана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 225/5266/18 (провадження № 61-7884св19).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 324351,74 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення 90000 грн. Отже, позовні вимоги задоволено на 27,7%.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив 3243,52 грн судового збору.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 898,46 грн (3243,52 грн х 27,7%) за розгляд справи судом першої інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 4865,28 грн судового збору. У зв`язку з частковим задоволенням його апеляційної скарги з ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» на користь позивача підлягає стягненню 1347,68 грн судового збору (4865,28 грн х 27,7%).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» (місцезнаходження: вул.Захисників України, буд.25, м.Чернігів, 14030, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 01 вересня 2018 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 90000 (дев`яносто тисяч) грн (сума зазначена без обов`язкових відрахувань до бюджету).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» (місцезнаходження: вул.Захисників України, буд.25, м.Чернігів, 14030, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 898 (вісімсот дев`яносто вісім) грн 46 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, а також 1347 (одна тисяча триста сорок сім) грн 68 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: