Справа № 755/7782/21
Провадження № 2/755/4222/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"23" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, визнання припиненим права користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності

від 14 грудня 2006 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . 10 червня 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб. Спільних дітей від цього шлюбу у сторін немає. 06 вересня 2017 року шлюб між ними розірвано. Враховуючи, що право власності на вказану вище квартиру набуто позивачем задовго до укладення шлюбу з відповідачкою, даний об`єкт нерухомості не є спільною сумісною власністю. Реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у користуванні належною йому квартирою, а саме існування додаткових витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Ніяких домовленостей чи договорів щодо користування квартирою між сторонами не укладалося. Окрім того, відповідач уповноважувала позивача представляти її інтереси з питань, пов`язаних зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , однак Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено у знятті ОСОБА_2 з місця реєстрації, оскільки у неї закінчився строк дії посвідки на тимчасове проживання. Будь-яких відносин з відповідачем після розірвання шлюбу позивач не підтримує.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують, просять його задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання жодного разу не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подала. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача), поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, просила провести судове засідання без участі свого представника та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 14 грудня 2006 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб 10 червня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюбу, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис № 1029.

06 вересня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу.

З заяви про зняття з реєстрації місця проживання від 01 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у знятті з реєстрації, у зв`язку з тим, що посвідка тимчасового проживання втратила чинність.

З довідки про реєстрацію місця проживання від 27 травня 2021 року, наданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи міститься посвідка на тимчасове проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії якої з 29 вересня 2016 року по 27 вересня 2017 року.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, право володіння; право користування (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом частини третьої статті 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Нормою частини першої статтею 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: зокрема, відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Відповідно до частини другої, четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною першою, третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 825 ЦК України визначено, що наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, попередивши про це наймодавця.

За змістом статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 158 ЖК Української РСР за договором найму жилого приміщення наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Правилами статті 163 ЖК Української РСР визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У статті 72 ЖК Української РСР закріплено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Статтею 317 ЦК Української РСР встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід`ємними від права власності.

За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого.

Позивач є власником квартири, право власності на дану квартиру позивачем набуто до реєстрації шлюбу з відповідачем, а тому вказане майно є особистою приватною власністю позивача та не є спільним сумісним майном сторін. Відповідач ніколи не була і не є власником (співвласником) вказаної квартири, є колишнім членом сім`ї власника. Відповідач зареєстрована за вказаною адресою, однак, після розірвання шлюбу в даній квартирі не проживає.

Таким чином, встановлено, що з 2017 року відповідач не користуються квартирою як своїм житлом, тобто значно більше одного року, передбаченого статтею 405 ЦК України, та більше шестимісячного строку, передбаченого статями 163 та 71 ЖК Української РСР.

Судом не встановлено будь-яких законних підстав для збереження за відповідачем права користування вказаним жилим приміщенням. Також, не встановлено намірів відповідача на використання або намір використання права користування жилим приміщенням чи будь-якого зв`язку з даним жилим приміщенням.

Наявність реєстрації відповідача за даною адресою є перешкодою для позивача у здійсненні ним своїх прав у складі права власності, таких як вільне володіння, розпорядження та користування своїм майном. Крім того, суд враховує, що 07 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уповноважила позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 представляти її інтереси у Державній міграційній службі, Центрах надання адміністративних послуг, житлово-експлуатаційних органах, органах паспортного режиму, з усіх питань, пов`язаних зі зняттям її з реєстраційного обліку за адресою: квартира

АДРЕСА_1 .

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник має право вимагати усунення буд-якого порушення чи перешкод відносно свого майна і прав на нього, в тому числі і у обраний позивачем спосіб - шляхом визнання особи, яка є зареєстрованою на постійне місце проживання у квартирі, такою, що втратили право користування жилим приміщенням - даною квартирою, належної позивачу на праві власності.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 16, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 156, 163, 71, 72 ЖК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, визнання припиненим права користування житлом, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою

АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 29 листопада 2021 року.

Суддя О.О. Хромова