ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9085/21 Справа № 176/608/21 Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, мотивуючи його тим, що 20 квітня 2012 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір шляхом підписання останнім заяви № б/н, за умовами якого останній отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було збільшено до 5 000 грн.

Вказували, що відповідно до п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг договору клієнт дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Зазначали, що ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві.

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, разом із тим на час відкриття спадщини зі спадкоємцем проживав ОСОБА_1 , який від спадщини не відмовився, а тому є таким, що прийняв спадщину, та відповідає за зобов`язаннями спадкодавця в межах частки спадщини, у зв`язку з чим просило суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним договором без номеру від 20 квітня 2012 року у розмірі 5 275,90 грн.

Заочним рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у позові дійшов невірного висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, зважаючи на те, що кредитор має право вимагати стягнути зі спадкоємця суму заборгованості за кредитним договором, оскільки обов`язок спадкоємця боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникла до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. Наполягає на тому, що застосування правил статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України, про примусове виконання обов`язку в натурі.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 20 квітня 2012 року ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.13).

Відповідно до заяви, позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с.45).

Згідно копії паспорту ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.42-43).

Відповідно копії паспорту ОСОБА_1 , він з 27 грудня 2006 року зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.44).

З відповіді виконавчого комітету Жовтоводської міської ради вбачається, що станом на 08 червня 2018 року в АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.72).

Згідно спадкової справи №269/2018, заведеної Жовтоводською державною нотаріальної конторою, із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 (а.с 75).

В травні 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом , направив свою претензію як кредитора до Жовтоводської державної нотаріальної контори (а.с.47-48).

07 вересня 2020 року банк надіслав лист-претензію на адресу ОСОБА_1 з вимогою сплати боргу (а.с.49).

В позовній заяві позивач також зазначав, що за кредитним договором б/н від 20 квітня 2012 року наявна заборгованість у загальному розмірі 5 275,90 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам частини 2 статті 1282 ЦК України, оскільки задоволення одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів можливе лише в позасудовому порядку, при цьому у разі відмови спадкоємців від його сплати, останній може звернутися до суду з позовом про накладення стягнення на майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог, проте не погоджується з її підставами.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

За змістом ст.1218, ч.3 ст.1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

Оскільки боржник помер, то відповідати перед АТ КБ «ПриватБанк», на підставі ст.ст.1281,1282 ЦК України, за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємця боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: коло спадкоємців, які прийняли спадщину; чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Таким чином, законодавець чітко встановлює процесуальний порядок встановлення обставин, що має значення для вирішення спору про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємця боржника.

Перш за все, суд встановлює коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно на час відкриття спадщини за місцем реєстрації та мешкання спадкодавця ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , був зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, згідно спадкової справи №269/2018, заведеної Жовтоводською державною нотаріальної конторою після смерті ОСОБА_2 , із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 .

Таким чином, за наявності спадкового майна, саме на спадкоємця покладається обов`язок задоволення вимог кредитора спадкодавця у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Встановивши коло спадкоємців та розмір частки в межах якої відповідатиме спадкоємець до якого було звернуто відповідний позов, суд повинен встановити чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України.

Відповідно до статті 1281 Цивільного Кодексу України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц (провадження №14-53цс18).

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги, тобто вказаний строк є преклюзивним.

Судом установлено, що 02 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В той же час відповідна анкета-заява не містить даних про отримання ОСОБА_2 платіжної карти її номеру та строку дії.

Згідно пункту 2.1.1.4.6 Умов та правил надання банківських послуг банку надано право у разі порушення клієнтом зобов`язань по погашенню заборгованості перед Банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень - змінити умови кредиту, встановивши строк повернення кредиту 91-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта по погашенню кредиту і вимагати від клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та процентів за його використання, виконати інші зобов`язання по кредиту в повному обсязі. При цьому згідно статей 212, 611, 651 ЦК України по зобов`язанням строк виконання яких не наступив, вважається, що строк наступив у 91-й день з моменту виникнення порушення зобов`язань клієнта по погашенню заборгованості по кредиту. На цю дату клієнт зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та проценти за фактичний строк його використання, в повному обсязі виконати інші зобов`язання по договору.

Відповідно до пункту 2.1.1.4.6 Умов та правил надання банківських послуг у позивача виникло право змінити умови кредиту, встановивши строк повернення кредиту 91-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта по погашенню Кредиту и вимагати від клієнта повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та процентів за його використання, виконати інші зобов`язання по кредиту в повному обсязі.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення заборгованості за договором ОСОБА_2 здійснено 15 березня 2018 року у розмірі 150 грн. В подальшому усі зарахування коштів на карту були автоматичними списаннями банку на погашення заборгованості з інших рахунків боржника.

В порушення умов договору, у строк до 16 червня 2018 року (91-й день з моменту виникнення порушення зобов`язань по погашенню заборгованості), ОСОБА_2 щомісячний платіж не вніс.

Таким чином, встановивши, що анкета-заява не містить даних про строк дії отриманої ОСОБА_2 платіжної карти, а позивачем не доведено факт продовження строку її дії або видачу нової, колегія суддів доходить висновку, що з 16 червня 2018 року (91-й день з моменту виникнення порушення зобов`язань по погашенню заборгованості) у банка виникло право вимоги повернення кредиту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

З вимогою про повернення кредиту банк за життя ОСОБА_2 до останнього не звертався.

Таким чином, оскільки 16 червня 2018 року (91-й день з моменту виникнення порушення зобов`язань по погашенню заборгованості) у банка виникло право вимоги повернення кредиту, саме від цієї дати слід відраховувати, визначений частиною третьою статті 1281 ЦК України річний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, в той же час із вимогою до Жовтоводської державної нотаріальної контори звернувся у травні 2020 року, а до спадкоємця ОСОБА_1 із претензією кредитор звернувся у вересні 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом річного строку.

Зважаючи, що вказаний строк є преклюзивним, банк позбавлений права вимоги до спадкоємців, оскільки їх відповідальність за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281,1282 ЦК України, які ним не дотримані.

Аналогічна позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №658/2811/16-ц, провадження №61-24822св18.

Крім того, колегія суддів зауважує і на сам факт необґрунтованості таких вимог банку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту спадкодавця ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 20 квітня 2012 року у розмірі 5 275,90 грн., в той же час колегія суддів вважає, що розмір заборгованості є необґрунтованим з огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів факт погодження між сторонами процентної ставки за користування кредитом чи прострочення зобов`язання, а також неустойки, яка регулярно та автоматично стягувалася банком з рахунку позичальника, що і призводило до формування заборгованості з огляду на наступне.

Досліджуючи надану банком анкету-заяву, колегія суддів зауважує, що остання не містить даних про те, який тип картки виявив бажання оформити ОСОБА_2 , оскільки відповідні графи анкети-заяви пусті, зокрема строк її дії, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання, пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо.

Надаючи оцінку, долученій банком, виписці по картковим рахункам відповідача, колегія суддів зауважує, що згідно вказаних банківських документів вбачається, що на підставі анкети-заяви, підписаної 20 квітня 2012 року ОСОБА_2 було відкрито картковий рахунок з номером НОМЕР_1 на який було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5 000 грн.

В той же час, згідно аналізу виписки банку вбачається, що з моменту встановлення на вказаний рахунок грошових коштів, ОСОБА_2 коштами банку не користувався, разом із тим, банком регулярно здійснювалися автоматичні списання відсотків та пені із даного рахунку, що фактично і утворювало заборгованість останнього перед банком.

За наведених обставин наявна заборгованість перед позивачем не є доведеною належними і допустимими доказами у справі, а отже пред`явлені позовні вимоги до спадкоємця боржника не підлягають задоволенню.

В той же час, колегія суддів не може залишити поза увагою то факт, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався саме на факт звернення позивача до суду з неналежним способом судового захисту, тобто замість вимог про накладення стягнення на майно, заявив вимогу про стягнення кредитної заборгованості, що не передбачено статтею 1282 ЦК України, з чим суд апеляційної інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України колегія суддів не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 6 червня 2018 року по справі №199/2977/14-ц, провадження №61-11398св18, зробив висновок, що застосування правил статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом також у постанові від 25 квітня 2018 року № 6-5552свп18.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають, так як судом відмовлено у задоволенні заявлених ним вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Деркач Н.М.