ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8125/17
провадження № 2/753/9502/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Лазаренко В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, винагороду за підсумками роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Укрзалізниця», відповідач, правонаступник АТ «Укрзалізниця»), відповідно до якого просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 29.03.2017 року № 586/ОС «По особовому складу», поновити її на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 29.03.2017 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 було незаконно звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця», оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 перебувала на лікарняному та щодо посади ОСОБА_1 не підлягає застосуванню пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України, чим порушено її законні права та завдано моральної шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2017 року справу передано в провадження судді Комаревцевій Л.В.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2017 відкрито провадження у справі, призначено справу у судове засідання.

07.12.2017 року позивач звернулася до суду з заявою про внесення змін до предмету позову, відповідно до якої просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 29.03.2017 року № 586/ОС «По особовому складу», поновити її на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 29.03.2017 року, стягнути різницю недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 267,56 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.04.2017 по 07.12.2017 у розмірі 822 140,90 гривень, невиплачену премію за лютий та березень 2017 року у розмірі 53 438 гривень та моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

20.12.2017 року позивач звернулася з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій підтримуючи попередню заяву просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.04.2017 по 07.12.2017 у розмірі 873 739,68 гривень.

22.12.2017 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

17.10.2018 у зв`язку із закінченням повноважень у судді Комаревцевої Л.В. справу передано для подальшого перерозподілу автоматизованою системою та 30.10.2018 передано в провадження судді Вовку Є.І.

Ухвалою суду від 13.12.2018 суддю Вовка Є.І. відведено від розгляду цивільної справи.

Згідно протоколу повторного авторозподілу від 25.01.201 справу передано судді Цимбал І.К.

19.04.2019 року позивач звернулася з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій підтримуючи попередню заяву просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 372 528 гривень.

У зв`язку з перебуванням судді Цимбал І.К. у відпустці, пов`язаної із вагітністю та пологами 13.06.2019 року справу передано згідно протоколу повторного авторозподілу судді Лужецькій О.Р.

20.02.2020 року представник позивача звернувся до суду з заявою про внесення змін до предмету позову, відповідно до якої просила суд залишити без розгляду позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 29.03.2017 року № 586/ОС «По особовому складу» повністю та вимогу про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця»; стягнути різницю недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 267,56 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.04.2017 по 23.02.2018 у розмірі 540 067,44 гривень, невиплачену премію за лютий та березень 2017 року у розмірі 53 438 гривень та моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

Ухвалою суду від 28.02.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 29.03.2017 року № 586/ОС «По особовому складу» та про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 28.02.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення різниці недоплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої премії та моральної шкоди - відмовлено.

18.03.2020 представником відповідача надано відзив на позовну заяву із врахуванням змін від 28.02.2020.

12.11.2020 представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 виплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу, додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, з 17.07 2017 року по дату звільнення 23.02.2018 року в розмірі 73 987,20 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату звільнення 23.02.2018 року за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року за період з 15.07.2017 року по 23.02.2018 року у розмірі 808 000 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 108 000 грн., винагороду за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн.; середню заробітну плату ОСОБА_1 для випадку збереження середньої заробітної плати і інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; витрати на експертизу в розмірі 25 000 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь позивача грошових коштів у справі. Залишити без розгляду вимогу про стягнення різниці невиплаченої вихідної допомоги при звільненні в розмірі 265 276,56 грн.

21.09.2021 від представника відповідача надійшли заперечення проти заяви позивача від 12.11.2020 про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 23.09.2021 позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення різниці недоплаченої вихідної допомоги при звільненні в розмірі 265 267,56 грн. залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 23.09.2021 прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

04.10.2021 від представника позивача надійшла заява про внесення змін до предмету позову, в якій просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 виплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу, додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, з 17.07 2017 року по дату звільнення 23.02.2018 року в розмірі 73 987,20 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату звільнення 23.02.2018 року за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року у розмірі 808 000 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 108 000 грн., винагороду за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн.; середню заробітну плату ОСОБА_1 для випадку збереження середньої заробітної плати і інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; витрати на експертизу в розмірі 25 000 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь позивача грошових коштів у справі.

Позовні вимоги мотивує тим, що 27.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23.02.2018 року № Ц/6-25/7-18 за підписом голови правління ОСОБА_6 та члена правління ОСОБА_7 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23.02.2018 скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29.03.2017 № 586/ос та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21.02.2017 № 50.

Того ж дня, 27.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23.02.2018 № Ц/6-25/9-18, за підписом голови правління ОСОБА_6 та члена правління ОСОБА_7 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23.02.2018 наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» 23.02.2018 згідно пунктом 2 статті 36 КЗпП України, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23.02.2018 № 298/ос.

Того ж дня, 27.02.2018 року ОСОБА_1 надійшов лист від 23.02.2018 № Ц/6-25/8-18 за підписом голови правління ОСОБА_6 та члена правління ОСОБА_7 , в якому повідомлено про те, що керівництвом ПАТ «Укрзалізниця» розглянуто заяву ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати від 14.07.2017 та наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018№ 119/вт ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17.07.2017 по 23.02.2018.

18.09.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/5107/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 рок № 119/вт «По надання відпустки без збереження заробітної плати» та визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору».

30.01.2020 Київським апеляційним судом рішення Дарницького районного суду № 753/5107/18 скасовано в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018№ 298/ос «Про припинення трудового договору» та залишено в силі в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 119 /вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23.02.2018 ОСОБА_1 було надано компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки за період з 30.03.2016 по 16.07.2017, а не по день звільнення - 23.02.2018.

Відповідно до вимог ч.1 ст.47, ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 в день звільнення всі суми, що належать їй, а саме компенсацію за невикористані щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу, додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, за період з 17.07 2017 року по дату звільнення 23.02.2018 року; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу позивача згідно Колективного договору, винагороду за підсумками роботи за 2017 рік; інші виплати, передбачені чинним законодавством. Посилаючись на те, що таких виплат здійснено не було позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

20.10.2021 від представника відповідача надійшли заперечення проти заяви позивача від 30.09.2021 про внесення змін до предмету позову.

05.11.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову посилався на те, що згідно з розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2018 року, позивачу нараховано 13 037,49 грн. компенсації за невикористану відпустку за 9 календарних днів. Вказаний розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснено на підставі чинного законодавства та не спростовано позивачем. Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2017 по 23.02.2018 у розмірі 808 000,44 грн., посилаючись на ст.233 КЗпП України заявив про пропущення строку позовної давності. Також просив відмовити позивачу у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки доказів наявності підстав виплати відповідних сум як то копії колективного договору із відповідними умовами, копії заяви позивача про надання щорічної відпустки строком не менше 14 днів, наказу ПАТ «Укрзалізниця» про надання їй відпустки із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення не надано. Просив відмовити позивачу у стягненні винагороди за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн., оскільки згідно копії розрахункового листа ОСОБА_1 за вересень 2018 щодо нарахування премії за 2017 рік, платіжної відомості а вересень 2018 року № 2230 та виписки по рахункам за 20.09.2018 ОСОБА_1 нараховано 27 478,43 грн. відповідної винагороди, яка за вирахуванням податків була їй виплачена. Крім того, посилався на відсутність підстав стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн., оскільки ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток згідно ст.184 КЗпП України. Також просив відмовити позивачу у стягненні на її користь моральної шкоди за безпідставністю та необґрунтованістю.

Дослідивши заявлену позивачем заяву про внесення змін до предмету позову, враховуючи, що вони заявлені нею у відповідності до приписів частини третьої статті 49 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладеної заяви.

Ухвалою суду від 21.10.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві про внесення змін до предмету позову від 04.10.2021 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву із врахуванням змін.

Враховуючи пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 21.02.2017 між ПАТ «Укрзалізниця», в особі голови правління ОСОБА_11 та члена правління ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 50 та додаткова угода до нього. Строк дії договору з 23.02.2017 по 23.02.2018 включно.

Наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 278/ос від 20.02.2017 ОСОБА_1 переведено з 23.02.2017 на посаду директора департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором.

Відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» № 586/ос від 29.03.2017 ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

27.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23.02.2018 року № Ц/6-25/7-18 за підписом голови правління ОСОБА_6 та члена правління ОСОБА_7 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23.02.2018 скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29.03.2017 № 586/ос та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21.02.2017 № 50.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018№ 119/вт ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17.07.2017 по 23.02.2018.

На підставі рішення правління від 23.02.2018 наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» 23.02.2018 згідно пунктом 2 статті 36 КЗпП України, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23.02.2018 № 298/ос.

18.09.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/5107/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 119/вт «По надання відпустки без збереження заробітної плати» та визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору».

30.01.2020 Київським апеляційним судом рішення Дарницького районного суду № 753/5107/18 скасовано в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23.02.2018№ 298/ос «Про припинення трудового договору» та залишено в силі в частині визнання незаконним наказу Пат «Укрзалізниця» від 23.02.2018 року № 119 /вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Постановою Верховного Суду від 16.11.2020 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу

від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» залишити без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» залишено без змін.

Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23.02.2018 ОСОБА_1 було надано компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки за період з 30.03.2016 по 16.07.2017, однак як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 було звільнено 23.02.2018, тому на її користь має бути відшкодована компенсація за невикористану відпустку з 17.07.2017 по 23.02.2018.

У випадку здійснення виплати працівнику компенсації за невикористані відпустки, застосовується порядок обчислення середньої заробітної плати, визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі по тексту - Порядок).

Згідно вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Тобто, у даному випадку, розрахунковий період має становити період за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки (по день звільнення).

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється

виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа

місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому

надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану

відпустку.

Згідно листків непрацездатності серії АДВ № 328353 від 11.04.2017 року, серії АДВ № 313008 від 25.04.2017 року, серії АГІ № 084937 від 26.06.2017 року, серії АДА № 007176 від 11.05.2017 року, серії АДВ № 124411 від 22.05.2017 року, серії АДВ № 312758, серії АДВ № 962248, серії АДВ № 124540 ОСОБА_1 з 29.03.2017 по 14.07.2017 була звільнена від роботи внаслідок тимчасової непрацездатності.

За даними розрахунків заробітної плати за лютий, березень, липень 2017 року всього нараховано 371 979,48 грн., кількість днів - 68.

Відповідно до положень п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Отже, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 для виплати компенсації становить 2 642, 50 грн. (179 690,08 грн. : 68 днів).

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за особливий характер праці; соціальні відпустки: додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до п.4.2. Трудового договору № 50 від 21.02.2017 року для працівника встановлено п`ятиденний робочий тиждень з понеділка по п`ятницю з ненормованим режимом робочого часу (ненормований робочий день).

Таким чином, ОСОБА_1 мала право на основну додаткову відпустку, як працівник з ненормованим робочим днем.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак має право на соціальну відпустку, як працівник, який має дітей до 15 років.

Законом України «Про відпустки» визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Щорічна основна відпустка за період роботи з 17 липня 2017 року по 23.02.2018 становить 14 днів (24 дні : 12 місяців * 7 місяців).

Щорічна додаткова відпустка працівнику з ненормованим робочим днем за період роботи з 17 липня 2017 року по 23.02.2018 становить 4 дні (7 днів:12 місяців * 7 місяців), а всього 28 днів (14+4+10).

Таким чином на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення виплата компенсації за невикористані щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку, як працівнику з ненормованим робочим днем та додаткову відпустку як працівнику, який має двох дітей у розмірі 73 987,20 грн. (2 642,50 грн. * 28 днів).

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2017 по 23.02.2018 у розмірі 808 000,44 грн. слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року в справі №369/10046/18 та у справі №910/4518/16.

Дана позиція узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким встановлено, що для позовів про стягнення середнього заробітку встановлений тримісячний строк.

Вивішивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем відповідний тримісячний термін для звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пропущений.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 27.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23.02.2018 року № Ц/6-25/7-18 за підписом голови правління ОСОБА_6 та члена правління ОСОБА_7 , в якому повідомлено про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 30.03.2017 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21.02.2017 № 50.

Таким чином, ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав 27.02.2018 року, а з позовною вимогою про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2017 по 23.02.2018 у розмірі 808 000,44 грн. звернулася лише 04.10.2021 року.

З урахуванням наведеного, пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутність заяв про поновлення пропущеного строку з поважних причин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 108 000 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє прийти до висновку, що при звільненні працівника якщо він бажає перед звільненням використати щорічну основну відпустку, то разом з відпускними йому виплачують допомогу на оздоровлення. Але якщо працівник звільняється і бере компенсацію за невикористану відпустку, то підстав для виплати допомоги на оздоровлення немає.

Виходячи з того, що ОСОБА_1 отримала компенсацію за невикористану відпустку, то підстав для виплати грошової допомоги на оздоровлення в розмірі 108 000 грн. суд не вбачає.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 винагороди за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що 21.02.2017 року між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 50.

Пунктом 5.1 договору визначено, що за виконання обов`язків, передбачених договором, працівнику виплачується винагорода за рахунок коштів товариства, виходячи з установлених:

5.1.1. Посадового окладу в розмірі 108 000 грн., що нараховуються щомісячно, коли працівник став до виконання своїх обов`язків.

5.1.2. квартальних, річних, інших премій за умови виконання працівником пунктів 2.2.16, 2.2.17 договору (п.2.2.16 виконувати обов`язки відповідно до критеріїв якості роботи, встановлених для відповідної посади відповідно до Карти оцінки результатів праці працівника, яка міститься у додатку до договору), а також інших видів виплат згідно з Статутом Товариства , положенням Товариства, документами Товариства та колективним договором.

5.2. Винагорода нараховується працівнику за фактично відпрацьований час та /або роботу, визначену договором та виплачується у строки, визначені законодавством України та колективним договором Товариства.

З матеріалів справи вбачається, п.1 наказу АТ «Укрзалізниця» від 07.09.2018 № Ц-55/19 «Про виплату винагороди за підсумками роботи у 2017році працівникам апарату управління ПАТ`Укрзалізниця» та працівниками філії «Центр сервісного забезпечення» передбачена виплата винагороди за підсумками роботи у 2017 році працівникам (які знаходилися у штаті апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» і пропрацювали повний календарний рік (з 01.01.2017 по 31.12.2017) у розмірі 50% виходячи з посадового окладу, який склався на кінець 2017 року.

При цьому, у п.9 вказаного наказу передбачено, що нарахування винагороди провести за фактично відпрацьований час у 2017 році.

З розрахунку заробітної плати за лютий, березень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано премію за фактично відпрацьований час, однак належних доказів фактичного відпрацювання до грудня 2017 року (включно) позивачем не надано та не встановлено судом під час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн. слід зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 05.03.2018 № 439/ос на виконання вимог ст.184 КЗпП України за ОСОБА_1 збережено середню заробітну плату.

Листом ПАТ «Укрзалізниця» від 07.03.2018 року № Ц/6-25/10-18 ПАТ «Укрзалізниця» повідомила ОСОБА_1 , про вакантні посади станом на 23.02.2018 року.

Також повідомило, що відповідно до ч. 3 ст.184 КЗпП України за нею зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору (копія наказу додається).

Як вбачається з копії розрахункового листа ОСОБА_1 за березень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати та премій, платіжної відомості за березень 2018 року № 677 та виписки по рахунку за 05.04.2018 ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток згідно ст.184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн.

Як вбачається з копії розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати та премій, платіжної відомості за квітень 2018 року № 896 та виписки по рахунку за 04.05.2018 ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток згідно ст.184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн.

Станом на день розгляду справи наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 05.03.2018 № 439/ос, який був підставою для виплати середнього заробітку в розмірі 12 720 грн. є діючий та не скасований.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

ОСОБА_1 у березні 2018 року була повідомлена про наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 05.03.2018 № 439/ос, відповідно до якого їй нараховувався та виплачувався середній заробіток, згідно ст. 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн. Згідно розрахункових листів та платіжних відомостей виплати в розмірі 12 720 грн. були здійснені у березні, квітні 2018 року.

З позовною вимогою про стягнення середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн. ОСОБА_1 звернулася лише 04.10.2021 року, тобто після спливу строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

ОСОБА_1 не довела, що після отримання середньої заробітної плати у вказаному розмірі та не погоджуючись з цим у неї існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом в суд у строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять і останньою не надано.

З урахуванням наведеного, пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн. відсутність заяв про поновлення пропущеного строку з поважних причин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 464/1369/18)

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на те, що неповна виплата заробітної плати та в подальшому не проведений повний розрахунок при звільненні позбавили можливості позивача на належні умови життя. Крім того, порушення відповідачем трудових прав позивача впливає на її загальний стан здоров`я та потребує з боку позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, завданих особі, наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості й дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди частково в розмірі 5000 грн.

Вимога щодо стягнення витрат на експертизу в розмірі 25 000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки, обставини даної справи не вимагали потребу у спеціальних знаннях.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 4 400 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач у своїй заяві просить стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн.

На підтвердження надано такі документи. Договір про надання правової допомоги від 27.04.2017 року та ордер.

П.3.1. Договору передбачено, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі, який визначається за домовленістю сторін.

Звертаючись до суду з заявою про внесення змін до предмету позову від 07.12.2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» витрати на правову допомогу в розмірі 4 400 грн., однак будь-яких доказів, які б підтверджували встановлений сторонами розмір витрат на правову допомогу в сумі 4 400 грн. (договір, акт виконаних робіт, квитанція) суду не надано, а відтак суд позбавлений можливості стягнути такі витрати з відповідача на користь позивача.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів слід зазначити наступне.

22.01.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї» укладено договір про надання правової допомоги № 01/22-01/20.

П.4.1 за надання правової допомоги клієнт сплачує Адвокатському бюро гонорар в розмірі, який визначається за домовленістю сторін.

11.11.2020 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, відповідно до п.1 якої сторони домовились, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським Бюро, у разі задоволення справи № 753/8125/17 позовних вимог ОСОБА_1 , становить 20% від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів у справі № 753/8125/17.

Представник позивача Козій Д.О., яка приймала участь у справі є адвокатом, діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4403.

Положеннями частини третьої статті 141 ЦПК України визначено, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Дослідивши надані стороною позивача документи, суд дійшов висновку, що такий розмір є обґрунтованим, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення вимог та стягнення з відповідача на користь позивачавитрати на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів, що становить 15 798 грн.

Окрім того, такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ПАТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сума судового збору в розмірі 789,90 грн. тана користь держави в розмірі 789,90 гривень.

Керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, винагороду за підсумками роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 73 990 гривень, 5000 гривень моральної шкоди, судовий збір у розмірі 50 гривень та 15 798 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 789,90 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Р.Лужецька