КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/789/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Жука М.В. в м. Київ 05 жовтня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про примусове виселення з жилого приміщення без надання іншого житла, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Міністерство соціальної політики України про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом про примусове виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з жилого приміщення без надання іншого житла, просив виселити з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла відповідачів зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зобов`язати відповідачів при виселенні звільнити квартиру від особистих речей та речей, які належать їм на праві власності.

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, просив визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13 лютого 2008 року, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , визнати недійсним договір іпотеки № 20-10/378 від 13 лютого 2008 року, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

У вересні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 подав заяву про забезпечення зустрічного позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру за вказаною адресою.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом АТ «Альфа-Банк», не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що заява про забезпечення позову не стосується предмету спору, оскільки боржник звернувся із зустрічним позовом про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, що є позовом немайнового характеру.

Зазначав, що приватний виконавець Кравець В.В. виніс та затвердив акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а саме квартири АДРЕСА_1 . АТ «Альфа-Банк» звернувся до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва про право власності, однак йому було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій у зв`язку з накладеним арештом ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року.

Вважав, що саме клопотання про забезпечення позову є свідченням зловживання процесуальними правами задля позбавлення кредитора можливості захистити своє законне майнове право.

Посилався на п. 11 ч. 1 ст. 150 ЦПК України щодо підстав, з яких не допускається вжиття заходів забезпечення позову.

Вказував, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не з`ясував обставини, які мають значення по справі, застосував заходи забезпечення позову, які не можна визнати співмірними заявленим позовним вимогам, не зазначив мотивів про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, не врахував інтересів АТ «Альфа-Банк» як стягувача, обмежившись лише самим фактом про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними; будь-яких об`єктивних сумнівів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, заявником наведено не було та не було мотивовано в ухвалі суду.

Посилався на правові позиції Верховного Суду.

Від відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відзиві викладав обставини зустрічного позову, погоджувався із висновками суду щодо обґрунтованості наведених заявником доводів про необхідність вжиття заходів для забезпечення позову.

Вказував, що апелянту в суді першої інстанції неодноразово надавалась можливість надати свої заперечення на заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на нерухоме майно, банк своїх заперечень не надав, отже повністю погодився з поданою позивачем заявою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості наведених заявником доводів про необхідність вжиття заходів для забезпечення позову ОСОБА_1 , наявності реальних ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з первісним позовом про виселення, АТ «Альфа-Банк» посилалося на те, що 13 лютого 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав із ОСОБА_1 договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299, в забезпечення якого також укладено договір іпотеки від 13 лютого 2008 року № 02-10/378, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року по справі № 756/15321/14-ц, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1865308,34 грн. звернуто стягнення на квартиру за вказаною адресою. Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечну квартиру, банк вважав, що в квартирі зареєстровані її три повнолітні мешканці, проте рішенням суду встановлено, що в іпотечній квартирі зареєстровано шість мешканців, в тому числі дві неповнолітні дитини. Реєстрація неповнолітніх осіб у квартирі, що є предметом іпотеки, проведена без згоди ПАТ «Укрсоцбанк», що унеможливлює на сьогодні реалізацію цієї квартири, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси банку як іпотекодержателя. 08 серпня 2018 року банк направив позичальнику повідомлення про продаж предмета іпотеки третій особі-покупцеві шляхом укладення договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За вказаним повідомленням ПАТ «Укрсоцбанк» всі особи, які мають реєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, протягом тридцяти денного строку з дня отримання повідомлення вправі повідомити банк про свій намір купити предмет іпотеки, у іншому випадку банк вправі продати предмет іпотеки будь-якій особі на власний розсуд. На момент подання позову позивач та інші мешканці іпотечної квартири не висловили свої права на придбання предмету іпотеки та не повідомили про виселення і зняття їх з реєстраційного обліку по вказаній іпотечній квартирі.

На підставі вищевикладеного просив виселити з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла відповідачів зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зобов`язати відповідачів при виселенні звільнити квартиру від особистих речей та речей, які належать їм на праві власності.

До позову надано копію договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13 лютого 2008 року, копію договору іпотеки № 02-10/378 від 13 лютого 2008 року, копію довідки про склад зареєстрованих у квартирі осіб, копію рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року по справі № 756/15321/14-ц, копію постанови Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року, копію повідомлення про продаж предмета іпотеки третій особі у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» від 08 серпня 2018 року.

В зустрічному позові про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 посилався на те, що 07 жовтня 2006 року він отримав тяжку травму, для покриття витрат на лікування йому довелось взяти кредит під заставу квартири. При зверненні до суду ОСОБА_1 було погоджено кредит під заставу майна на умовах, викладених в кредитному договорі, хоча банк фактично знав, що кошти підуть на лікування. Під час укладення оспорюваних договорів в квартирі проживали та проживають малолітні діти позивача, а також його непрацездатні батьки, в родини немає іншого житла, а батько хворіє на онкологічне захворювання. Законодавством передбачено додатковий захист житлових прав дітей, осіб похилого віку та інвалідів, і у разі, якщо в будинку проживають такі особи, боржник має право вимагати пред`явлення дозволу органу опіки та піклування або іншого органу на виселення відповідних осіб.

Посилався на ст. 233 ЦК України щодо укладення правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Вказував, що банк при видачі кредиту бачив безпорадний стан ОСОБА_1 та скористався його станом.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13 лютого 2008 року, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , визнати недійсним договір іпотеки № 20-10/378 від 13 лютого 2008 року, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

До зустрічного позову надано копії свідоцтв про народження дітей, копію довідки про реєстрацію місця проживання, копії договору іпотеки та кредитного договору, копії медичної документації ОСОБА_1 .

В заяві про забезпечення позову позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначав, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2/75868/15, виданого 31 травня 2017 року, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» в розмірі 1865308,34 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». До Оболонського районного суду ОСОБА_1 було подано скаргу на дії приватного виконавця, яким винесено постанову про опис та арешт квартири, через декілька днів, без належного інформування боржника прийнято рішення про призначення суб`єкта оціночної діяльності з проведення оцінки квартири та подано заявку про реалізацію арештованого майна через систему електронних торгів арештованим майном, організатором яких є ДП «СЕТАМ». Електронні торги призначено на 11 вересня 2020 року. Вказував, що продаж квартири унеможливить виконання рішення суду, що буде винесене у цій справі при задоволенні зустрічного позову, та будуть порушені права неповнолітніх дітей та осіб похилого віку, для яких ця квартира є єдиним житлом. Вважав, що невжиття заходів забезпечення позову, пов`язаних з накладенням арешту на спірну квартиру, може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач за зустрічним позовом доводить підстави для забезпечення позову: роздрукований скрін-шот з сайту ДП «СЕТАМ» щодо призначення електронних торгів по реалізації лоту квартири АДРЕСА_1 , дата проведення аукціону 11 вересня 2020 року (а. с. 62).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Наведених вимог закону і правових позицій судом першої інстанції дотримано не було і належним чином не з`ясовано, чи відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та чи невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення, ефективного поновлення і захисту прав позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Предметом позову в даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі.

Незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 , не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову про визнання договорів недійсними, окрім того такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 643/16678/18.

Судом першої інстанції також не враховано, що фактично обраний позивачем спосіб забезпечення позову зупиняє виконання судового рішення у іншій справі № 756/15321/14-ц від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили.

Наведені обставини підтверджуються також змістом заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якому він зазначав про призначення електронних торгів з продажу квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження ВП № 62383060, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. на підставі виконавчого листа № 2/75868/15, виданого 31 травня 2017 року.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Таким чином, оскільки накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 матиме наслідком зупинення виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства.

Судом першої інстанції також не надано оцінки тому, що подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 безпосередньо обумовлював необхідністю зупинення електронних торгів з продажу квартири, які проводяться ДП «СЕТАМ».

При цьому, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таких вимог позов ОСОБА_1 не містить.

За таких обставин є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не з`ясував обставини, які мають значення для справи, застосував заходи забезпечення позову, які не можна визнати співмірними заявленим позовним вимогам, не зазначив жодних мотивів про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, не врахував інтересів АТ «Альфа-Банк» як стягувача, обмежившись лише самим фактом подання позову про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу, в яких позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтримує висновки суду, не наводячи фактичного обґрунтування заяви про забезпечення позову, даних обставин не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Також апеляційний суд не може погодитися із доводами відзиву на апеляційну скаргу, що банк не надав своїх заперечень на заяву про забезпечення позову, повністю погодився з нею, враховуючи, що ухвала про забезпечення позову постановлена у відсутності представника АТ «Альфа-Банк» і дані обставини зазначені судом в описовій частині ухвали.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.