ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 394/302/20

провадження № 22-ц/4809/231/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Дуковського О.Л.,Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020, суддя Партоліна І.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійовича, Новоархангельський районний відділ державної виконавчої служби Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійовича, Новоархангельський районний відділ державної виконавчої служби Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що при підготовці документів щодо укладення договору оренди своєї земельної ділянки площею 2 га, що належить ОСОБА_1 на праві власності, їй стало відомо, що на вказану земельну ділянку було накладено арешт у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса про стягнення із неї боргу.

При зверненні до Новоархангельського районного відділу ДВС Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) останній повідомив, що у провадженні перебуває на виконанні виконавче провадження щодо стягнення із неї на користь відповідача заборгованості в розмірі 106464,7 грн.

14 вересня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі № 3777 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 106464,7 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту у розмірі 22756,88 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 75859,07 грн., заборгованість за комісією та пені у розмірі 2302,81 грн., заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн., заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 5045,94 грн. Стягнення суми заборгованості здійснювався за період з 08.11.2013 по 25.07.2016.

З метою примусового виконання вказаного виконавчого напису 19.05.2017 в.о. начальника Новоархангельського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Журавка В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Позивач зазначив, що лише в березні 2020 їй стало відомо про наявність виконавчого провадження про стягнення боргу.

Позивач зазначив, що виконавчий напис є незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не переконався у належному повідомленні боржника про суму заборгованості, оскільки відповідачем не направлялось на її адресу будь-яке повідомлення про фактичне визначення розміру заборгованості, при тому, що нею у період 2013-2014 років проводилось часткове погашення заборгованості по вказаному договору.

Просила суд визнати таким, що не підлягає виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А., вчинений 14.09.2016 та зареєстрований в реєстрі за № 3777, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу за кредитним договором від 08.11.2013. Стягнути витрати на правову допомогу та судовий збір.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд неправильно розтлумачив поняття «безспірності заборгованості» в розумінні ст.. 88 Закону України «Про нотаріат», де безспірність є не доведеність боргу, а факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких вважається наявність боргу, а документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому КМУ - не письмові докази наявності боргу, а докази наявності згаданих вище правовідносин. Крім того, наявність безспірності заборговані фактично визнав позивач і суд. Суд невірно стягнув витрати на правову допомогу, оскільки позивач не надав акт надання послуг на суму 5 000 грн., рахунок-фактуру наданих послуг, виписки про зарахування коштів на рахунок адвоката.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16.11.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16.12.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 14 вересня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А.вчинив виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі № 3777.

Даним виконавчим написом запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених у строк відповідно до умов кредитного договору від 8 листопада 2013 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 25.07.2016 року грошових коштів в сумі 106464,7 грн., з урахуванням :

- заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22756 грн.88 коп.;

- заборгованості за відсотками у розмірі 75859 грн.07 коп;

- заборгованості з комісії та пені у розмірі 2302 грн.81 коп;

- заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн.00 коп;

- заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 5045 грн.94 коп;

Стягнення здійснюється за період з 8 листопада 2013 року по 25 липня 2016 року.

Матеріали нотаріальної дії містять у собі сам виконавчий напис, заяву відповідача, розрахунок заборгованості, письмову вимогу про усунення порушень, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, опис цінного листа з описом у трьох примірниках, список згрупованих почтових відправлень, витяг зі Статуту ПАТ КБ «Приватбанк», копію Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, копія банківської ліцензії та підтверджуючі документи щодо повноважень представника банку.

Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис, як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що нотаріусом не було встановлено безспірність заявлених вимог, нотаріус не пересвідчився у тому, що боржник дійсно отримав претензію, не був наданий відповідно сам кредитний договір для вчинення нотаріальної дії, боржником заперечується сума боргу, а тому нотаріус порушив процедуру вчинення виконавчого напису і за таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А.вчинив виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі № 3777.

Даним виконавчим написом запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених у строк відповідно до умов кредитного договору від 8 листопада 2013 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 25.07.2016 року грошових коштів в сумі 106464,7 грн., з урахуванням :

- заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22756 грн.88 коп.;

- заборгованості за відсотками у розмірі 75859 грн.07 коп;

- заборгованості з комісії та пені у розмірі 2302 грн.81 коп;

- заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн.00 коп;

- заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 5045 грн.94 коп;

Стягнення здійснюється за період з 8 листопада 2013 року по 25 липня 2016 року.

Матеріали нотаріальної дії містять у собі сам виконавчий напис, заяву відповідача, розрахунок заборгованості, письмову вимогу про усунення порушень, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, опис цінного листа з описом у трьох примірниках, список згрупованих почтових відправлень, витяг зі Статуту ПАТ КБ «Приватбанк», копію Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, копія банківської ліцензії та підтверджуючі документи щодо повноважень представника банку.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5(далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів відведена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити,чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання письмової вимоги боржнику про усунення порушень.

За наслідками аналізу вищенаведених норм права можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

За таких обставин, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

(Правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року в справі №137/1666/16-ц із подібних правовідносин).

З матеріалів справи вбачається, що позивачу не було направлено письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором,

Таким чином, стягувачем не надано документів, які б свідчили про безспірність заборгованості позивача.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі №6-887цс17.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факти наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі в частині стягнення з відповідача на користь позивача правової допомоги є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження.

За приписами п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За правилами ч.ч. 3,4,5,6 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року у справі № 690/54/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова).

Вказані висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі за №404/7619/18 (провадження №61-17654св19), від 12.06.2019 року у справі за №643/13728/16-ц (провадження №61-436св18), від 02.12.2019 року у справі за №712/13400/17 (провадження №61-46176св18) та узгоджуються із висновками що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі за №826/1216/16.

Також необхідно зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Із матеріалів справи вбачається, що 15.04.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Замковенко В.М. був укладений договір про надання правової допомоги ( а.с.18).

Понесені витрати позивача на правничу допомогу підтверджуються актом приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 15.04.2020, де зазначено: консультація 1 000 грн., підготовка позовної заяви 4 000 грн. Загальна сума 5 000 грн. Кошти в розмірі 5 000 грн. (три тисячі гривень) оплачені адвокату в повному обсязі.

В зазначеному акті вбачаються розбіжності у сумі, яка підлягала сплаті клієнтом адвокату.

Зазначені розбіжності при розгляді справи судом першої інстанції не перевірені.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не долучено до позовної заяви фінансового документу, що підтверджує сплату 5 000 грн. адвокату Замковенко В.М.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 пояснила, що вона не отримувала від адвоката платіжного документу на підтвердження сплати послуг адвоката.

Приймаючи до уваги встановлені обставини та враховуючи, що до стягнення підлягають лише фактично понесені та документально підтверджені витрати, клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2020, скасувати в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Повний текст постанови складено 08.02.2021.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: