КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/18897/16-ц

провадження номер: 22-ц/824/11063/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року у складі судді Хоменко В.С., усправі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що 22 лютого 2008 року між нею та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого вона отримала кредит в сумі 150 000 доларів США, зі сплатою 12,40% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 23 лютого 2032 року. Також 22 лютого 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким вона отримала кредит у сумі 3 213 грн 11 коп., зі сплатою 14,50% річних, з терміном кредитування до 23 лютого 2032 року. Позивачка вказувала, що 22 лютого 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки нерухомого майна №77881, відповідно до якого нею було передано банку в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрований в реєстрі за №837.

Зазначала, що згідно письмового повідомлення АКІБ «УкрСиббанк» від 15 грудня 2011 року її було повідомлено про те, що банк відступив право вимоги за договорами по надання споживчого кредиту від 22 лютого 2008 року за №0 та № 0 ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року.

Вказувала, що ТОВ «Кей-Колект», у порушення умов договору іпотеки та норм законодавства, неправомірно набуло право власності на нерухоме майно, здійснивши у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом внесення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. 08 квітня 2016 року змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно в спосіб реєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кейт-Колект».

Вважала, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказувала, що здійснюючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. не направляла на її адресу повідомлення про перереєстрацію права власності на спірне майно, не врахувала відсутність окремого договору про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а також наявність у реєстрі запису про заборону відчуження нерухомого майна, що було перешкодою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Крім того, зазначала, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2016 року їй стало відомо про те, що належна їй квартира АДРЕСА_1 ТОВ «Кейт-Колект» була продана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила:

- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, загальною площею 83,3 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про право власності ТОВ «Кей-Колект», який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року 11:12:13;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 серпня 2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №7693;

- скасувати запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 30994624, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 18 серпня 2016 року о 10:52:28;

- витребувати з володіння ОСОБА_3 на свою користь нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83,3 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, шляхом передачі в натурі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, загальною площею 83,3 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності ТОВ «Кей-Колект», який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року 11:12:13.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 серпня 2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №7693.

Скасовано запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 30994624, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 18 серпня 2016 року о 10:52:28.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83,3 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, шляхом передачі в натурі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, передбачала право сторін на позасудове вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку», у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, передбачено, що договір про задоволення вимог іпотеко держателя, до якого відповідно до ч.1 ст.36 Закону прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Тому вважає, що реєстрація предмету іпотеки: квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» відбулося з дотриманням норм чинного на той час законодавства.

Крім того, ТОВ «Кей-Колект» вважає, що ч.3 ст.388 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки зміст іпотечних правовідносин виключає можливість вибуття майна поза волею іпотекодавця, так як така воля ним була ним виражена як при укладенні іпотечного договору, так і вчиненням конклюдентних дій - не усуненням порушення основного зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позивачка отримала кредит в іноземній валюті в сумі 150 000 доларів США.

Також, 22 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позивачка отримала кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 3 213 грн 11 коп.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаними вище договорами про надання споживчого кредиту, 22 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 77881, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19-20, т.1).

Відповідно до п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2 договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу № 1 та договір про відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до яких АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за договорами про надання споживчого кредиту №0, №0 від 22 лютого 2008 року та договором іпотеки № 77881 від 22 лютого 2008 року (а.с.149-155, т.2).

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 38234838, виданий 18.06.2014 року, видавник: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_4 , на все нерухоме майно позивачки, у тому числі, квартира АДРЕСА_1 , накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту, ТОВ «Кей-Колект» в позасудовому порядку згідно із заявою від 04 квітня 2016 року в рахунок погашення боргу звернуло стягнення на предмет іпотеки та набуло у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №58364437 від 08 квітня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» було власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.29-30, т.1).

Цей запис внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. Підставою для реєстрації права власності зазначено договір іпотеки від 22 лютого 2008 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначаючи про неправомірність дій ТОВ «Кей-Колект» щодо задоволення його вимог як іпотекодержателя шляхом визнання за ним прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 посилалась на те, що при укладенні договору іпотеки окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, між нею та іпотекодержателем не укладався, що виключає таке задоволення вимог останнього у позасудовому порядку. Наслідком незаконності дій ТОВ «Кей-Колект» є скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08 квітня 2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, загальною площею 83,3 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та відповідного запису про право власності ТОВ «Кей-Колект» на спірне майно.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2 договору іпотеки № 77881 від 22 лютого 2008 року не укладено окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, то суд дійшов висновку про відсутність передбачених іпотечним договором та ст.37 Закону України «Про іпотеку» підстав для звернення на спірну квартиру шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на це нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Не зважаючи на встановлену постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, видану 18 червня 2014 року, заборону, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та узгоджуються з висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду у аналогічних справах.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №759/6979/16-ц (провадження № 14-523цс18) зроблено висновок про те, що згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Сторони договору іпотеки досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 5.2.1 договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору».

Указаного правового висновку Верховний Суд притримується і на даний час, про що зазначено у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі №127/5022/17, відповідно до якої, встановивши порушення умов іпотечного договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, суди правильно захистили порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про дотримання норм чинного законодавства при реєстрації предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект», не заслуговують на увагу.

Встановлено, що 18 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим №7693 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 (а.с.121-122, т.2).

Згідно з п.1 вказаного договору купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року, квартира належить продавцю - ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. 22 лютого 2008 року за реєстровим № 837 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 квітня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2016 року, ОСОБА_5 зазначала про те, що спірна квартира була відчужена поза її волею після незаконного набуття на неї права власності ТОВ «Кей-Колект». Також позивачка просила витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 на свою користь.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №202/7377/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зазначено, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) дійшла висновку, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до вимог ст.ст.317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №904/9655/16 зазначила, що норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені Верховним Судом України у постановах: від 30 вересня 2014 року у справі №43/440-6/231, від 11 червня 2014 року у справі №6-52цс14 та від 08 червня 2016 року у справі №6-3089ц15.

Установивши, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена ТОВ «Кей-Колект» після незаконного набуття на неї права власності, тобто поза волею позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння набувача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірного майна.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, правильно встановивши обставини справи та застосувавши ст.388 ЦК України до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд першої інстанції допустився помилки задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 18 серпня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку ефективним захистом порушеного права ОСОБА_1 є саме витребування майна з незаконного володіння, а не визнання оспорюваного правочину недійсним, який передбачає застосування наслідків його недійсності на підставі ст.216 ЦК України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного правочину недійсним не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартириАДРЕСА_1 , укладеного 18 серпня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» і ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем та зареєстрований в реєстрі за №7693 - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового

Головуючий

Судді: