Справа № 298/308/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

з участю секретаря - Купар Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Великоберезнянського районного суду від 11 червня 2019 року (головуючи суддя Лютянська М.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова Олександра Вікторовича про визнання незаконним рішення про перехід права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі: Банк), приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В. про визнання незаконним рішення про перехід права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 23.09.2016 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. здійснено державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - домоволодіння у АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 28.03.2006 № 471. Державну реєстрацію проведено на підставі рішення державного реєстратора (нотаріуса) № 31609428 від 28.09.2016.

Позивач зазначав, що про існування такої реєстрації йому стало відомо із претензії, надісланої йому ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.02.2018.

Вважає, що перехід права власності до Банку, а також реєстрація права власності є незаконною.

Нотаріусом при прийнятті рішення про державну реєстрацію права за ПАТ КБ «ПриватБанк» не перевірено наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.

Вказував, що усупереч ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не отримував повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги.

Зазначав, що відсутня інформація (передбачена ч. 3 ст. 37 Закону України Закону України «Про іпотеку») про те, за якою вартістю (визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність. Вартість набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною та повинна погоджуватись із власником майна, чого не було зроблено.

Нотаріусом вчинено реєстрацію під час перебування майна під арештом, згідно постанов відділу ДВС від 03.08.2009 та від 06.11.2019.

Вказував, що на час вчинення реєстрації між сторонами існував спір про розмір заборгованості, а справа перебувала на розгляді суду касаційної інстанції. Зокрема, рішенням Великоберезнянського районного суду від 21.07.2015 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.03.2006 у розмірі 130 073,67 грн було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Дане рішення було змінено рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015 в частині визначеної суми заборгованості за кредитним договором, котру визначено в розмірі 53 344,65 грн.

Посилаючись на дані обставини, позивач, збільшивши позовні вимоги (а.с. 193-195 т. 1), остаточно просив:

1) скасувати реєстрацію речових прав - права власності на нерухоме майно - домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер нерухомого майна 208, розташованої в АДРЕСА_1 ПАТ КБ Приват Банк на підставі договору іпотеки від 28.03.2006 № 471, посвідчений Великоберезнянскою райдержнотконторою, Державна реєстрація проведена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим Олександром Вікторовичем, рішення індексний номер 31609428 від 28.09.2016 14:10:24.

2) поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 208 за ОСОБА_1 код НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу (чи його дублікату) від 23.03.2006, посвідченого державним нотаріусом Великоберезнянської районної державної нотаріальної контори Гончар Т.І. за № 447 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 11.06.2019 позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано реєстрацію речових прав, права власності на нерухоме майно домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості реєстраційний номер нерухомого майна 208 розташований АДРЕСА_1 ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки від 28 березня 2006 року за № 471, посвідченого Великоберезнянською райдержнотконторою, Державна реєстрація проведена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим Олександром Вікторовичем, рішення індексний номер 31609428 від 28 вересня 2016 14:10:24.

Поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості що знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомо майно 208 за ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу (чи його дублікату) від 23 березня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Великоберезнянської районної державної нотаріальної контори Гончар Т.І. за № 447.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 1473 гривні 20 копійок.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд помилково вважав, що ПАТ КБ «Приватбанком», обравши судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, за наявності судового рішення, не мав достатніх правових підстав для використання позасудового порядку врегулювання; сторони встановили відповідний позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотеки (узгодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки), а відтак, Банк вправі обирати на власний розсуд судовий чи позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки; наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано боржником, не перешкоджає реалізації іпотекодержателю обрати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього; Банком, із дотриманням пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 № 1127, було надано у вересні 2016 року нотаріусу для державної реєстрації права власності, зокрема: 1) копію письмової вимоги про усунення порушень від 27.12.2014 № 30.1.0.0/2-310, надісланої ОСОБА_1 . 2) рекомендоване повідомлення про вручення вимоги (врученої 09.01.2015), що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання ОСОБА_1 вимоги; нотаріусом було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно відповідно до наданих йому повноважень та з дотриманням законодавства; місцевий суд порушив норми процесуального права, оскільки здійснив розгляд справи поверхнево та упереджено, не забезпечив повного та всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 15.03.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №MKK7GK00000050, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 15500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.03.2026.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна № МКК7GK00000050 від 15.03.2006, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку Банку нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 50,30, житловою площею 18,60 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належав ОСОБА_1 на праві власності по договору купівлі-продажу від 23.03.2006.

У п. 29 договору іпотеки сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержавтель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Як вбачається зі справи, Банк направляв іпотекодавцеві ОСОБА_1 письмову вимогу від 27.12.2014 про усунення порушень, в якій зазначено, що прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 117133,94 грн без зазначення складових визначеної банком суми боргу (а.с. 102 т. 2). Така вимога була отримана ОСОБА_1 03.01.2015 (а.с.103 т. 2)

Також встановлено, що у березні 2015 року (тобто, після направлення вимоги від 27.12.2014) ПАТ КБ «Приватбанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКК7GK00000050 від 15.03.2006, яка станом на 11.02.2015 становила 130 073 грн 67 коп.

За результатом розгляду спору у справі 298/293/15-ц було ухвалено рішення Великоберезнянського районного суду від 21.07.2015, яким позов Банку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 130 073 грн 67 коп. звернуто стягнення на будинок, загальною площею 50,30 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовлено. (а.с. 27-34 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015 рішення Великоберезнянського районного суду від 21.07.2015 змінено в частині визначення суми заборгованості за кредитним договором - таку суму визначено в розмірі 53 344 грн 65 коп. В решті рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21.07.2015 залишено без змін (а.с. 32-35 т. 1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Великоберезнянського районного суду від 21.07.2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015 - залишено без змін (а.с. 124-125 т. 2).

Таким чином, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24.12.2015, що набрало законної сили 24.12.2015 та має силу преюдиції, встановлено, що стосовно платежів, які були встановлені договором до 19.03.2012, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність. Оскільки Банк звернувся до суду 18.03.2015, решта платежів починаючи з 19.03.2012 по 11.02.2015 у розмірі 53 344 грн. 65 коп., підлягала до стягнення з відповідача ОСОБА_1 .

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі

Велика Палата Верховного Суду підтвердила висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі N 6-1851цс15, щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» як способу позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року N 1953-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон N 1953-IV).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону N 1953-IV, виникають з моменту такої реєстрації.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду висловлювала позицію у постанові від 18 червня 2018 року у справі N 924/478/18, що спір про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача особою, за якою зареєстровано право власності на ці об`єкти нерухомого майна. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Як на час звернення до суду з даним позовом, так і на час розгляду справи апеляційним судом, право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за Банком (а.с. 150-151 т. 2).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону N 1953-IV визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 10 Закону N 1953-IV встановлено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

За змістом статті 18 Закону N 1953-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У пункті 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час вчинення реєстрації права власності) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Вказаний Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 № 1127 (у редакції на час звернення Банку за вчиненням реєстрації права власності) серед вищевказаного переліку документів - не передбачав подання документів, які містять відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності (як це містить наразі чинний пункт 61 вказаного Порядку).

При цьому відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України (254к/96-ВР) Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Закон України «Про іпотеку» має вищу юридичну силу ніж Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 № 1127.

Таким чином, для державної реєстрації права власності нотаріусом при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку необхідним є встановлення вартості предмету іпотеки (підготовка висновку про оцінку) на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та відомостей розмір забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя (про суму боргу за основним зобов`язанням).

Із витребуваних апеляційним судом документів, на підставі яких приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що нотаріусу для проведення відповідної державної реєстрації не було подано документів, що містять відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, а також відомості про суму боргу за основним зобов`язанням (розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя). Сума боргу зазначається у письмовій вимозі про усунення порушень, яка надсилається іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Виходячи зі змісту положень Закону України «Про іпотеку» щодо права та порядку зверненя стягнення на предмет іпотеки, у вимозі, копія якої надається реєстратору, повинна міститись актуальна інформація щодо заборгованості боржника.

Колегія констатує, що звертаючись у вересні 2016 року (тобто через 9 місяців після ухвалення рішення апеляційного суду у справі 298/293/15-ц) до нотаріуса за реєстрацією права власності на предмет іпотеки, Банк надав нотаріусу копію письмової вимоги про усунення порушень ще від 27.12.2014 - вимогу, яка була надіслана боржникові що до звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на ппредмет іпотеки, в якій зазначено Банком, що прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 117 133,94 грн без зазначення складових визначеної суми боргу (а.с. 102 т. 2). При цьому, у вересні 2016 року Банку достеменно було відомо про установлений судовим рішенням розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 11.02.2015 в сумі 53 344 грн. 65 коп.

Крім того, з наданих представником Банку матеріалів вбачається, що 21.09.2016, на замовлення ОСОБА_1 , було проведено оцінку спірного майна, яка визначена в сумі 174574 грн (а.с.132), і саме таку суму було зараховано в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Банком (а.с.133 т. 2).

Позивач заперечував факт його звернення до суб`єкта оціночної діяльності, а копії відповідних документів на запит позивача надані не були (а.с.149 т. 2).

Наведене свідчить про недобросовісність дій Банку, та включення до розміру заборгованості ОСОБА_1 платежів, котрі за результатом судового розгляду не підлягали до стягнення внаслідок пропуску позовної давності.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що нотаріусом було здійснено державну реєстрацію права власності та, відповідно, Банком набуто предмет іпотеки у власність без надання нотаріусу доказів щодо оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, що є порушенням абзацу 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку», а також належних і допустимих доказів щодо розміру заборгованості за основним зобов`язанням (розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя), враховуючи преюдиційну обставину, встановлену судовим рішенням щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 , а відтак позивні вимоги підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що ПАТ КБ «Приватбанком» було обрано судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже за наявності судового рішення, він не мав достатніх правових підстав для використання позасудового порядку врегулювання.

Проте із такими висновками погодитись не можна, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено як у судовому, так і в позасудовому порядку, саме за вибором іпотекодержателя.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що, відповідно ч. 1 п. 4, ч. 4 ст 376 ЦПК України, є підставою для зміни судового рішення в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог. Резолютивну частину рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.4 ч.1, ч. 4 ст.376, ст. ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Великоберезнянського районного суду від 11 червня 2019 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог.

Резолютивну частину рішення Великоберезнянського районного суду від 11 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2021 року.

Головуюча:

Судді: