ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1263/21 Справа № 175/2207/19 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса ДМНО Петренко Катерини Володимирівни про визнання дій протиправними, про визнання права власності незаконним, про скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року позивач звернулася з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що домоволодіння АДРЕСА_1 було придбане нею та її чоловіком 25.06.1996 року за договором купівлі-продажу в рівних частинах і складалося із незакінченого будівництвом житлового будинку з процентом готовності 66% та господарських будівель: гараж, літній душ, убиральня. Станом на час придбання відповідачем ОСОБА_3 1/2 частини будинку за договором купівлі-продажу від 30.09.1998 року на підставі довіреності виданої ОСОБА_5 на розпорядження належної йому 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку, будинок також не був завершений будівництвом, відповідно до копії Довідки-характеристики за №1346 від 29.09.1998 року виданої Новомосковським МБТІ, з якої вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частинах (по 1/2) належало та зареєстровано станом на 29.09.1998 року право власності на будинок на підставі Договору купівлі-продажу від 25.06.1996 року про придбання незавершеного будівництвом будинку станом готовності 66%. Вказує, що відповідач ОСОБА_3 придбала у 1998 році Ѕ частину незавершеного будівництвом будинку і не приймала участі у добудуванні будинку, а завершення будівництвом будинку здійснено з 1998 по 2008 роки особисто позивачем. Факт про придбання відповідачем ОСОБА_3 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку та існування, у зв`язку з цим, у останньої права власності на 1/2 частину матеріалів і конструкцій з яких складався будинок станом на 30.09.1998 року (час укладання договору купівлі - продажу) підтверджено кількома судовими рішеннями, які набрали законної сили та не оскаржувалися ОСОБА_3 .

Зазначає, що згідно записів у Державному реєстрі речових прав які здійснені приватним нотаріусом - відповідачем ОСОБА_6 під час державної реєстрації прав власності за ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , вчинено записи про реєстрацію прав по 1/4 частині закінченого будівництвом будинку, завдяки чому останні стали власниками нерухомого майна, яке належить виключно позивачу, оскільки саме вона за свої кошти здійснила завершення будівництво будинку

Ухвалою Дніпропетровського районного суду від 05.11.1999 р. було накладено заборону на вчинення ОСОБА_3 відносно спірного будинку договорів купівлі-продажу, міни, дарування, запис щодо якої було внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором за N93891522 ще 16.10.2006 року. Вказана заборона існує натепер та існувала на час вчинення приватним нотаріусом Петренко К.В. 11-12 листопада 2016 року реєстрації права власності на інших осіб-відповідачів у даній справі ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , що свідчить про порушення нотаріусом п.5 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та безпідставність і незаконність набуття останніми права власності на спірне нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд визнати дії ОСОБА_3 щодо розпорядженням 1/2 частиною завершеного будівництвом будинку на користь інших осіб протиправними. Рішення приватного нотаріуса ДМНО Петренко К.В., щодо здійснення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1 визнати незаконними. Зобов`язати орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати внесені до Державного реєстру записи за номерами 17413234, 17413220 про реєстрацію права власності по 1/4 частці житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано дії ОСОБА_3 щодо розпорядженням 1/2 частиною завершеного будівництвом будинку на користь інших осіб протиправними.

Рішення приватного нотаріуса ДМНО Петренко К.В., щодо здійснення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1 визнано незаконними.

Зобов`язано орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати внесені до Державного реєстру записи за номерами 17413234, 17413220 про реєстрацію права власності по 1/4 частці житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Не погодившись з даним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпровської державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частинах було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок з процентом готовності 66% та господарських будівель: гараж Б, літній душ В, убиральня Г, споруди №1, що розташований в АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_7 є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.09.1998 року, посвідченого 30 вересня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Юрченко Л.Л., копією рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.03.2000 року.

Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були співвласниками по 1/2 частині незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2000 року, яким встановлено, що спірний будинок на час ухвалення рішення був незавершеним будівництвом.

З матеріалів справи вбачається, а саме з витягу з рішення №38 виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району, яким було надано дозвіл ОСОБА_2 оформити самочинно збудовані: прибудова «а-1», тамбур «а-2», прибудова «а-3», гараж «Б», переобладнання під прибудову «а-5», котельню «Д» під прибудову «а-4», при цьому збільшена загальна площа на 58,0 м-2, житлова площа зменшена на 0,8 м-2 за адресою: АДРЕСА_1 . КП «Дніпропетровського району «БТІ» внести зміни до технічної документації.

Встановлено, що з довідки про погодження прийняття об`єкта в експлуатацію від 29.09.2010 року №97, виданої Підгородненською міською радою Дніпропетровського району вбачається, що ОСОБА_2 , яка є забудовником житлового будинку «А», житловою площею 50,2 м-2, загальною площею 142,5 м-2, прибудови «а, а-1, а-3, а4, а5», тамбур «а-2», літній душ «В», вбиральня «Г» по АДРЕСА_1 на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району було погоджено прийняття вказаного будинку в експлуатацію.

Встановлено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 1999 року в якості забезпечення позову, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 . Вказане забезпечення позову було застосовано в межах цивільної справи №2-227/2000 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання недійсним доручення, частково недійсним договору купівлі - продажу домоволодіння, договору купівлі - продажу земельної ділянки та частково акту на право приватної власності на землю, на підставі вказаної ухвали Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою 16.10.2006 року було внесено запис до державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2891522, архівна заборона значиться за №50481-207 від 17.11.1999 року.

Як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. 11.11.2016 року внесено записи за №17413234, 17413220 про реєстрацію права власності по ј частці житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі Ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 11.11.2016 року протиправно проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на ј частину житлового будинку та ОСОБА_1 на ј частину житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 на підставі ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2016 року (Справа №202/6658/16-ц), оскільки не враховано наявність заборони на нерухоме майно, зареєстрованої Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою 16.10.2006 року за №2891522, архівна заборона значиться за №50481-207 від 17.11.1999 року.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач ОСОБА_2 вже зверталася до інших судів з аналогічними позовними вимогами, та з тих самих підстав, про які йдеться в оскаржуваному рішенні, проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, та прийняв до розгляду позовну заяву з такими ж вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності.

Пунктом 2 ч.1 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є нотаріус.

Ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав заявник зобов`язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

У пункті 6 ч.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Частиною 2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.5 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

У пунктах 1 та 9 ч.1ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Статтею 31-1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 1999 року в якості забезпечення позову, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 . Вказане забезпечення позову було застосовано в межах цивільної справи №2-227/2000 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання недійсним доручення, частково недійсним договору купівлі - продажу домоволодіння, договору купівлі - продажу земельної ділянки та частково акту на право приватної власності на землю, на підставі вказаної ухвали Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою 16.10.2006 року було внесено запис до державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2891522, архівна заборона значиться за №50481-207 від 17.11.1999 року.

Проте, як вбачається з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. 11.11.2016 року внесено записи за №17413234, 17413220 про реєстрацію права власності по ј частці житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі Ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та наголошує на тому, що вказані відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені під час заборони на відчуження вищевказаного будинку, оскільки ОСОБА_3 як власник саме Ѕ частини незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , а не Ѕ частини будинку не мала права відчужувати ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , майно у вигляді Ѕ частини житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач ОСОБА_2 вже зверталася до інших судів з аналогічними позовними вимогами, такими, які зазначені у даній справі та з тих же підстав, колегія суддів відхиляє, оскільки у справі, котра розглядалася Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська (№175/3057/14-ц) позов заявлено до трьох учасників, а саме приватного нотаріуса Петренко К.В., ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , підставою позову зазначено порушення приватним нотаріусом вимог ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також відсутність підстав для виникнення права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на частину будинку та земельної ділянки за договором обміну через невиконання останніми умов Договору обміну і Мирової угоди, щодо не передання ними автомобіля у власність іншій особі, в той час, коли у справі, котра наразі переглядається колегією суддів, позовні вимоги заявлено до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Петренко К.В., ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а підставою позову є порушення прав позивача, у зв`язку з продажем ОСОБА_3 відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_1 1/2 частини закінченого будівництвом будинку, що в свою чергу стало підставою проведення 11.11.2016 року державної реєстрації права власності приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що дії приватного нотаріуса Петренко К.В. щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/4 частині закінченого будівництвом будинку та за наявності, як було вище зазначено, заборони на відчуження зазначеного будинку підлягають визнанню незаконними, а зазначені вище справи, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі не є тотожними та відрізняються як за складом учасників так і предметом позовних вимог, тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова