Головуючий суду 1 інстанції: Мирошникова О.Ш.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 425/1838/21
Провадження № 22-ц/810/952/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря: Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді першої інстанції Мирошникової О.Ш.,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що 02 жовтня 2016 року він звільнився з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі ВП «шахта ім. Г.Г.Капустіна». Відповідач в день його звільнення не провів з ним розрахунку, повний розрахунок проведено 26 січня 2021 року.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2018 року по справі № 425/3064/18 стягнуто з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі ВП «шахта ім. Г.Г. Капустіна» на користь позивача суму вихідної допомоги при звільненні та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 12092,51 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2016 року по 02 жовтня 2018 року включно у розмірі 112442,98 грн, а всього 124535, 49 грн. По справі видано виконавчі листи, за якими відкрито виконавчі провадження № 58656878 та 58657077.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 листопада 2020 року у справі замінено боржника Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» на його правонаступника Акціонерне товариство «Лисичанськвугілля».

Заборгованість за рішенням суду Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2018 року остаточно виплачена позивачу 07 червня 2021 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку за період з 08 травня 2021 року по 07 червня 2021 року.

Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, просив суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року по 06 червня 2021 року у розмірі 149625,32 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне та невсебічне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ненадання оцінки всім аргументам та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку згідно зі ст. 117 КЗпП України. Судом першої інстанції при ухваленні рішення застосовані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, які стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі. Між тим, суд першої інстанції не взяв до уваги правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц, згідно яких, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ст. 625 ЦК України не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні. АТ «Лисичанськвугілля» у повному обсязі виконало зобов`язання щодо виплати грошових коштів за рішенням суду від 18 грудня 2018 року, тому трудові відносини з набранням рішення суду законної сили припинилися та трансформувалися у цивільно-правові, а саме зобов`язальні. Вважає доречним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

У судове засідання представник відповідача Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивача 02 жовтня 2016 року звільнено з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2018 року на користь позивача стягнуто- вихідну допомогу про звільненні, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 12092, 51 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2016 року по 02 жовтня 2018 року у розмірі 112442, 98 грн. 16 червня 2021 року рішення суду виконано. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що відповідач виконав рішення суду та сплатив позивачеві належні йому як працівникові суми при звільненні. Затримка цих виплат більш ніж на два роки є простроченням виконання грошового зобов`язання, що є підставою для виплати відповідачем на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. З набранням заочним рішенням суду від 18.12.2018 законної сили та стягненням з відповідача належних позивачеві сум трудові та пов`язані з ними відносини між сторонами вичерпані. Тому у цій справі відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку згідно зі ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2018 року по справі № 425/3064/18 стягнуто з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі ВП «шахта ім. Г.Г. Капустіна» на користь позивача суму вихідної допомоги при звільненні, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 12092,51 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2016 року по 02 жовтня 2018 року включно у розмірі 112442,98 грн., а всього 124535, 49 грн.

07 червня 2021 року на виконання вказаного рішення суду позивачу було виплачено всі належні суми до сплати, що підтверджується випискою по картковому рахунку за період з 08 травня 2021 року по 07 червня 2021 року (а.с. 17).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Положеннями вищенаведеної статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягнув на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №757/14073/16-ц.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних відносин ст.625 ЦК України та помилково застосував до спірних відносин висновок Верховного Суду, який викладено у справі № 459/3560/15-ц від 16 травня 2018 року.

Судом встановлено, що лише 07 червня 2021 року відповідач у повному обсязі сплатив позивачу усі суми, належні до виплати.

Таким чином, ОСОБА_1 мав право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року по 06 червня 2021 року включно.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

За пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно з положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Нормами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

АТ «Лисичанськвугілля» не доведено відсутність його вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відповідно до довідки №189 від 28 вересня 2018 року середньоденна заробітна плата позивача складає 223, 99 грн. Час затримки розрахунку з 03 жовтня 2018 року по 06 червня 2021 року складає 668 днів ( в межах заявлених вимог). Загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 149625, 32 грн ( 223, 99 *668 дні).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц.

Судом встановлено, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, тому колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з АТ «Лисичанськвугілля» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, колегія суддів вважає необхідним застосувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості, а саме 12092, 51 грн, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, зокрема виконанням останнім зобов`язання щодо виплати позивачу 07 червня 2021 року усіх належним сум при звільненні, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Враховуючи викладене, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1496,30 грн. (а.с.5). За подання апеляційної скарги позивачем сплачено 2244,40 грн (а.с.132). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача

на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 750, 12 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», 93100, м. Лисичанськ, вул. Малиновського, 1, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 30000, 00 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 750, 12 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: