Справа № 236/126/21
08 лютого 2021 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Шаньшиної М.В.,
за участю секретаря судового засідання Коломацького О.А.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання місця проживання дитини за місцем проживання матері,
ВСТАНОВИВ:
18.01.2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійщла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання місця проживання дитини за місцем проживання матері.
Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 18.01.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до підготовчого засідання (а.с.35-36). Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 01.02.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 08.02.2021(а.с.46-47).
Позивач надав письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку у разі неявки в судове засідання відповідача (а.с.44).
Відповідач відзиву на позов до суду не надав, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився (а.с. 48).
Третя особа представник органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, клопотань про розгляд справи без його участі суду не надав(а.с. 49).
Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.02.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, з 07.08.2010 року по 06.11.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі(а. с. 13-14), від якого вони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).
Позивачка разом з донькою зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8,12).
Наразі позивачка звернулася до суду для визначення місця проживання дитини за адресою її фактичного мешкання з метою подальшого уникнення суперечок з даного приводу з відповідачем.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.
При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Разом з тим, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні є Закон України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Статтею 6 даного закону передбачено обов`язкову реєстрацію місця проживання особи. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону №1382-IV), відомості про таке житло заносяться до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
У статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю(договором)між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.
Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 Сімейного кодексу України).
Судом встановлено, що мати дитини, належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, достатньо забезпечує та створює належні умов проживання та виховання доньки. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання та розвитку з урахуванням її віку та індивідуальних потреб, що зумовлені особливостями її розвитку (а. с. 15-16).
Батько дитини за адресою свого місця реєстрації: АДРЕСА_2 фактично не проживає (а. с. 41).
Суд вважає, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини.
При прийнятті рішення суд враховує вік дитини та її прихильність та емоційну прив`язаність до матері, оскільки дитина постійно мешкає з матір`ю, батько дитини проживає окремо від доньки, ухиляється від її утримання(а.с.17-21).
Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд приходить до висновку, про доцільність задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з її матір`ю.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст.4, 13, 82, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, ст. 161 Сімейного кодексу України, п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання місця проживання дитини за місцем проживання матері, задовольнити.
Визначити місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 908,00(дев`ятсот вісім гривень 00 копійок)гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 08.02.2021 року.
Головуюча суддя -