ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1718/21 Справа № 205/3340/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року

по справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра квартири АДРЕСА_1 , що створює загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування. При реалізації спірного майна не було дотримано процедури його відчуження, останнє вибуло від власника територіальної громади міста поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м.Дніпра. Але, Дніпровською міською радою, яка є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжито заходів, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, що вибуло із власності територіальної громади поза її волею. Таким чином, вищевказане свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звертається із зазначеним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року позовні вимоги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду.

У відзиві Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

У відзиві Дніпропетровської обласної прокуратури на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельниченка В.М. залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року у справі №205/3340/18 залишити без змін.

Відзиви від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що що житловий будинок АДРЕСА_2 , до складу якого увійшла квартира АДРЕСА_3 , на підставі рішення Ленінського виконкому №486 від 08.09.1989року було зареєстровано за Місцевою Радою, про що видане реєстраційне посвідчення від 21.12.1989 року (а.с.15,т.1).

Відповідно до технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 складається із 3х кімнат загальною площею 61,1кв.м, житловою площею 42,4кв., в тому числі: 1-а кімната - житловою площею 11,5кв.м.; 2-а кімната житловою площею 17,5кв.м., 3-а кімната житловою площею 13,4кв.м., кухня - площею 7,2 кв.м.; вбиральня - площею 1,2кв.м.; ванна - площею 1,9кв.м.; коридор площею 5,0кв.м., комори площею 0,4кв.м. (а.с.39-40,т.1).

Державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Тетяною Григорівною 22лютого2018року на підставі свідоцтва про право власності від 04.03.1993року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів за №б/н, зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №101 (а.с.26-27,т.1).

Разом із цим, матеріалами справи підтверджено, що станом на 14.05.2018 року інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 є відсутньою, а відповідне свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , органом приватизації не видавалось, що підтверджуються листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-767 від 14.05.2018 року (а.с.11,т.1).

Згідно Довідки за №574 від 10.01.2018року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені (будинку) осіб вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19,т.1), однак, всі вони померли, що підтверджується актовими записами про смерть (а.с.21-22,т.1) та були зняті з реєстрації місця проживання 22.01.2018 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, як померлі особи, на підставі повідомлення Новокодацького РВ у м.Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.23,т.1).

Наймачі квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 за життя право власності на дану квартиру не оформляли.

Однак, із матеріалів справи також вбачається, що згідно Договору дарування квартири від 16.03.2018року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Ганною Василівною, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , який є власником такого нерухомого майна на даний час (а.с. 42-43,т.1).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження, та також у разі відсутності такого органу.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Відповідно до ст.327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно вимог п.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності. Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до об`єктів комунальної власності належить житловий фонд.

Згідно з п.п.1,2 п.«а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Відповідно до п.31 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Одночасно, згідно зі ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів міських рад належить управління, в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до ст.15 ЖК Української РСР виконавчі комітети місцевих рад здійснюють управління житловим фондом місцевих рад. Одночасно, відповідно до ст.18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до статей 317, 319ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Згідно п.26 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснюється, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

У відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-1цс15.

Задовольняючи позовні вимоги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради , суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що органом приватизації рішення про відчуження спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, а отже обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірне житлове приміщення підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, як розпорядника такого майна.

Доводи апеляційної скарги, що Прокурор не є належним позивачем, не має повноважень для звернення до суду із зазначеним позовом є безпідставними, оскільки на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді в порядку, що визначений законом(ст.1311 Конституції України), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором (ч.3 ст.23Закону України Пропрокуратуру).

В даному випадку Прокурор визначився з посиланням на законодавство, на підставі якого подано позов, в чому саме відбулося порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтував необхідність їх захисту та зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Аналогічні правові позиції викладено у постанові Верховного суду від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17, у постанові Верховного суду від від 14.02.2019року у справі №820/10582/15.

Доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги є неправомірними та по суті заявлених вимог правовою помилкою у суб`єкті колегія суддів відхиляє, оскільки, як встановлено вище, підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом стало безпідставне вибуття службової квартири із комунальної власності територіальної громади м.Дніпра, що створило загрозу порушення матеріальної, фінансової основи місцевого самоврядування та невжиття Дніпровською міською радою, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, заходів направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, що вибуло із власності територіальної громади поза її волею.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова