Справа № 167/1133/20
Номер провадження 2/167/16/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2021 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Требика В.Б.,

з участю:

секретаря судового засідання Наумчука І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 93000 грн.

Позов обґрунтовується тим, що позивачем передано ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 93000 грн. з умовою їх повернення до 1 січня 2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідачем була надана письмова розписка від 18 липня 2019 року. Незважаючи на встановлений та погоджений порядок повернення боргу, ОСОБА_2 уникає виконання взятих на себе зобов`язань та ігнорує неодноразові звернення ОСОБА_1 про повернення грошових коштів. У зв`язку з тим, що кошти позивачу не повернуті, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Зазначила, що 18 липня 2019 сторони уклали договір позики за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 93000 грн., про що свідчить відповідна розписка. Згідно цього договору відповідач повинен був повернути їх до 1 січня 2020 року, однак до цього часу не повернув.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог. Зазначив, що дійсно укладав із ОСОБА_1 договір позики, надавав позивачу розписку про отримання коштів, підтверджував справжність його підпису у вказаних документах, однак заперечував факт отримання грошових коштів від позивача, оскільки така розписка надавалася відповідачем для урегулювання питання заборгованості по сплаті аліментів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положенням частин 1, 2 ст. 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З договору позики (безвідсоткової) від 18 липня 2019 року (далі - Договір) судом встановлено, що ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у безвідсоткову позику грошові кошти в розмірі 93000 грн., а останній зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк (п. 1.1 Договору). Пунктом 4.1 Договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, однак в будь-якому випадку до 1 січня 2020 року. Згідно з п. 2.3 Договору підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю від 18 липня 2019 року.

З розписки про отримання позики від 18 липня 2019 року слідує, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 93000 грн. у вигляді позики.

Нормою ч. 1 ст. 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, на думку суду, договір позики (безвідсоткової) був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, зміст правочину не суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд не приймає доводи відповідача про те, що він не отримував грошових коштів в сумі 93000 грн. від позивача, оскільки ця аргументація є голослівною, нелогічною (так як не знаходить переконливого пояснення потреба укладання договору та написання розписки з підписом боржника, що визнано відповідачем), і не підтверджується належними доказами.

Оскільки договір позики та розписка від 18 липня 2019 року підписані відповідачем, як документи, що підтверджують боргове зобов`язання позичальника, крім цього договір містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язанням з їх повернення, які відповідач не виконав, строк виконання зобов`язання відповідачем настав, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 930 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 141, 259, 265 ЦПК, статтями 1406-1409 ЦК, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 93000 (дев`яносто три тисячі) гривень боргу за договором позики (безвідсоткової) від 18 липня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 930 (дев`ятсот тридцять) гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення: 8 лютого 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Суддя: В.Б. Требик