Провадження № 2/234/790/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області :

в складі: головуючого-судді Бакуменко А.В.

з участю секретаря Кісточка І.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування удаваним, -

Обставини справи

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним, свої вимоги обґрунтувала тим, що 23.08.1997 року вона уклала шлюб з ОСОБА_7 ..В період шлюбу в них народились діти ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З початку 2019 року вони стали постійно сваритись, та в ході сварки ОСОБА_7 повідомив їй, що квартира в котрій вони проживають, за адресою АДРЕСА_1 , належить особисто йому.

Вона, була впевнена, що квартира була придбана ними у липні 2002 року сумісно з чоловіком за їх особисті кошти, а саме 3800 доларів США.

У нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу квартири вона присутня не була, оскільки мала на руках місячну дитину та в неї помер батько, внаслідок чого вона перебувала в пригніченому стані, тому повністю довірилась своєму чоловіку.

З метою перевірки інформації щодо квартири 30.01.2019 року вона звернулась з запитом до КП «Бюро технічної інвентаризації» Краматорської міської ради, з наданої відповіді їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 належить її чоловіку ОСОБА_10 на підставі договору дарування, посвідченому 03.07.2002 року.

У березні 2019 року, вона звернулась до продавця квартири ОСОБА_11 , який їй підтвердив, що фактично він продав квартиру ОСОБА_7 , за що отримав грошові кошти в сумі 3800 доларів США.

Вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу.

Просить суд, визнати договір дарування квартири , розташованої АДРЕСА_1 , укладений 03.07.2002 року удаваним, та стягнути з ОСОБА_7 підтверджені судові витрати.

02.10.2019 року судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про визнання договору удаваним, та призначене підготовче слухання.

02.12.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Кіреєв В.В. надав пояснення аналогічні викладеним в позові, зазначив, що ОСОБА_11 не був ніяким родичем ОСОБА_7 , а тому і підстав дарувати останньому квартиру у нього не було, крім того зауважив, що вважає строк звернення не пропущеним, оскільки до 2019 року позивачці не було відомо, яким чином квартира була придбана, вона була впевнена в тому ,що дана квартира куплена за сімейні кошти та є їх сумісною власністю.

Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Шейко І.О. заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, посилаючись на те, що ніяких доказів на те, що був укладений саме договір купівлі-продажу квартири позивачем не надано. Заява посвідчена нотаріусом складена зі слів начебто ОСОБА_11 , однак при надані пояснень співробітникам поліції останній пояснив, що йому за то що він підпише документ у нотаріуса заплатили гроші, він її навіть не читав. Крім того, наполягала на пропущені строку звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_11 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, повісткою та оголошення на сайті.

Допитана в якості свідка, позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що вона була впевнена , що квартира оформлена договором купівлі-продажу. Гроші в них були, оскільки вона продала належну їй квартиру за 3500 доларів США, та за ці кошти придбали квартиру АДРЕСА_2 . Вона дійсно, разом з ОСОБА_11 ходила до нотаріуса де він підписав заяву.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона була в спірній квартирі коли вони вибирали житло, знає що вона придбана приблизно за 4000 доларів США.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона 2002 році придбала квартиру у ОСОБА_1 , на її запитання чому продаєте їй пояснили, що потрібна більше розміром квартира. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що вони купили квартиру.

Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_7 суду пояснив, що йому подзвонив його батько, пояснив, що йому потрібно прийти до нотаріуса, зазначив до якого та дату, підписати папери щодо квартири. Коли він прийшов до нотаріуса там був ОСОБА_11 , йому надали для ознайомлення договір. Грошових коштів на придбання житла на той час в них не було, вони знімали квартиру, ОСОБА_1 не працювала, ніяких грошей від неї він не отримував, про те, що в неї у власності була якась квартира котру вона продала йому взагалі не відомо. Договір дарування він приніс в квартиру, та він лежав у тумбочці біля ліжка в спальні.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

23.08.1997 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану м. Краматорська Донецької області було зроблено відповідний актовий запис за № 746 від 23.08.1997 року.

В період шлюбу в них народились діти: донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Договору дарування квартири від 03 липня 2002 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , договір зареєстровано в реєстрі за № 1-6628.

Згідно до довідки про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та двоє неповнолітніх дітей

У відповідності до Рішення суду від 06 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано.

Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини мають регулюватися, зокрема, положеннями ЦК УРСР (1963 р.), який був чинним станом на момент укладення договору.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (частина перша статті 42 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить закону, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 23.08.1997 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану м. Краматорська Донецької області було зроблено відповідний актовий запис за № 746 від 23.08.1997 року.

В період шлюбу в них народились діти: донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Договору дарування квартири від 03 липня 2002 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , договір зареєстровано в реєстрі за № 1-6628.

Згідно до довідки про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та двоє неповнолітніх дітей

У відповідності до Рішення суду від 06 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано.

Згідно до заяви ОСОБА_11 від 16.03.2019 року, останній зазначив, що він фактично продав свою квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , за що отримав 3800 доларів США.

Як на доказ недійсності правочину позивачка посилається на нотаріально завірену заявою ОСОБА_14 , згідно до котрої він зазначив, що квартиру продав та отримав грошові кошти в сумі 3800 доларів США.

Однак, нотаріус лише посвідчує ту інформацію котру виклали в заяві, при цьому в його обов`язок не входить встановлення її достовірності.

Відповідно до пояснень, наданих ОСОБА_11 29.02.2020 року, в ході проведення інформації викладеної у зверненні ОСОБА_7 , щодо внесення до ЄРДР матеріалів відносно ОСОБА_11 за ст. 384 КК України, останній пояснив, що квартиру близько 20 років тому він подарував чоловіку на ім`я ОСОБА_15 , а на весні 2019 року до нього прийшла жінка ОСОБА_16 , котра відвезла його до нотаріуса, де йому дали підписати якісь папери, за що він отримав грошові кошти в сумі 100 грн.

Будь-яких доказів недійсності правочину позивачем не надано.

Відповідно до ст.. 243 ЦК України (1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.. 224 ЦК України (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Будь-яких, достатніх та належних доказів на те, що подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1 станом на 03.07.2002 року мали майнову змогу придбати квартиру вартістю 3800 доларів США (вартість зі слів позивачки), суду не надано.

Крім того, позивачкою не заперечувався той факт, що в цей період часу вони з чоловіком винаймали житло, хоча при цьому вона зазначала у позові , що мала у власності квартиру та продала її.

Ніякого документального підтвердження, суду надано не було.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався в позові.

Питання щодо необхідності витребування від компетентних органів відомостей, які входять до предмета доказування позивачем не порушувалось.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін спірного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Позивачка посилалась на те, що ОСОБА_11 не є близькою особою відповідача, та вони не були знайомі, а отже в нього не було жодних підстав для дарування належної йому квартири її чоловіку ОСОБА_7 .

При цьому, ОСОБА_7 не заперечував проти того, що він з ОСОБА_11 знайомий не був, і що стосовно даного договору йому повідомив його батько, а чи знайомі раніше вони були йому не відомо.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо застосування строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом установлено, що з указаним позовом до суду звернулася 05.09.2019 року, тобто по спливу майже 17 років.

Відповідач ОСОБА_7 просив суд застосувати строк позовної давності.

Суд зазначає, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Зважаючи на те, що суду прийшов до висновку про необґрунтованість заявленого позову, підстав відмовляти в позові в зв`язку з пропуском строку позовної давності не мається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4,19, 259,263, 264, 265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування удаваним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Краматорського міського суду А. В. Бакуменко