Провадження № 2/127/4190/21
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Шмигори О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,

вимоги позивача:

1.визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,7 кв.м., до складу якої входить: коридор 1, площею 4,7 кв.м.; комора 2, площею 0,6 кв.м.; ванна 3, площею 2,6 кв.м.; туалет 4, площею 1,2 кв.м.; кухня 5, площею 8,2 кв.м.; коридор 6, площею 3,2 кв.м.; житлова кімната 7, площею 12,1 кв.м.; житлова кімната 8, площею 17,0 кв.м.; балкон, площею 3,1 кв.м.;

в с т а н о в и в:

15 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Вимоги позову мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (мати позивача). Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, до складу якого входить кооперативна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яку спадкодавець отримала на підставі Ордеру на житлове приміщення в будинку Житлового будівельного кооперативу № 174 виданий ЖБК № 77, 28 квітня 1988 року.

Відповідно до вищезазначеного Ордеру, ОСОБА_4 була членом ЖБК № 77 та отримала квартиру загальною площею 29,21 кв.м. разом із донькою ОСОБА_5 на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК № 77, яке затверджено рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів № 131 від 28 квітня 1988 р. Як вбачається з зазначеного рішення, Житлово-будівельний кооператив № 77 було створено при Виконавчому комітеті Вінницької міської Ради народних депутатів і діяв він на підставі Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до архівної довідки № П-18-114720/01-18 від 16 листопада 2018 року, загальна вартість квартири АДРЕСА_3 пайовий внесок - 30 % від вартості квартири, а саме 2718 крб.00 коп., - ОСОБА_4 сплатила до 10.01.1987.

30 грудня 1986 року ОСОБА_4 було надано довгостроковий державний кредит в сумі 6225 крб. 72 коп. терміном на 25 років для щомісячного погашення кредиту рівними частками із заробітної платні.

У сімейному архіві позивача відсутні чеки та квитанції сплати кредиту (ссуди) її матір`ю. Наскільки відомо позивачу оплату довгострокового кредиту відбувалась шляхом відрахування коштів із заробітної плати ОСОБА_4 . Повне виконання відбулось у 1993 році. На той час національною валютою був український (купон) карбованець. У 1993 році інфляція становила 10256%. Знецінення українського карбованця надало можливість дострокового погашення наданого Державного довгострокового кредиту ОСОБА_4 та іншими членами ЖБК №77.

Оскільки ОСОБА_4 не було виключено із членів Житлово Будівельного Кооперативу №77, позивач вважає, що вона повністю сплатила пайовий внесок та погасила банківський кредит та постійно сплачувала внески на експлуатацію та ремонт будинку.

Також відповідно до Довідки від 18 грудня 2018 року, виданої Міським комунальним підприємством «Управляюча компанія Житло-Гарант», - ОСОБА_4 повністю внесла пай в сумі 8 943 крб. 72 коп. за двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті матері 16 грудня 2016 року позивач звернулась до Третьої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право па спадщину за законом, проте державним нотаріусом Березовською B.C. 31 березня 2021 р. позивачу було видано Постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Позивач, як спадкоємиця першої черги прийняла спадщину після смерті матері і вступили у володіння зазначеним спадковим майном. На час відкриття спадщини позивач постійно проживала разом із спадкодавицею та фактично користується квартирою по теперішній час, проте зареєструвати у встановленому порядку право власності на дане нерухоме майно в силу вищевказаних обставин не має змоги.

Вищезазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовільнити.

Представник відповідача Вінницької міської ради Чуй В.П. у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклався на думку суду.

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с. 9, 13, 14).

До майна померлої ОСОБА_4 12 грудня 2016 року Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справа № 473/2016, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с. 75-97).

Як вбачається із вказаної вище спадкової справи, що у встановлений законом шестимісячний строк, із заявою про прийняття спадщини звернулась донька померлої (позивач по справі) - ОСОБА_3 (а.с. 76), яка відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги, зі змісту якої вбачається, що все спадкове майно, яке залишилось на день смерті спадкодавця, вона приймає.

31 березня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру (а.с. 88).

Постановою державного нотаріуса Третьої Вінницької державної нотаріальної контори від 31 березня 2021 року позивачу було відмовлено у вчинення нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру (а.с.97).

Із ордеру на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 174, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів 28 квітня 1988 року вбачається, що він був виданий члену ЖБК № 77 ОСОБА_4 у складі сім`ї 2 чоловіка на право заняття житлового приміщення, площею 29,21 кв.м., двокімнатної квартири АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_6 (а.с. 15).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28 квітня 1988 року № 131, затверджено рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу №77 від 02 квітня 1988 року про розподіл і надання 108-квартрного будинку міського управління житлового господарства по АДРЕСА_4 , згідно списку на 20 арк. (а.с. 16, 17)

Відповідно до списку членів ЖБК № 77, створеного при управлінням житлового господарства, яким надані квартири на заселення 108 квартирного житлового будинку, будівельний номер АДРЕСА_5 , ОСОБА_4 та її доньці ОСОБА_6 передбачалось 2-ух кімнатна квартира АДРЕСА_6 (а.с. 19, 20).

Відповідно до архівної довідки № П-18-114720/01-18 від 16 листопада 2018 року, загальна вартість квартири АДРЕСА_1 склала 8 943 крб. 72 коп. Обов`язковий пайовий внесок - 30 % від вартості квартири, а саме 2 718 крб.00 коп., - ОСОБА_4 сплатила до 10 січня 1987. 30 грудня 1986 року ОСОБА_4 було надано довгостроковий державний кредит в сумі 6225 крб.72 коп. терміном на 25 років для щомісячного погашення кредиту рівними частками (а.с. 21).

Відповідно до довідки 8009 від 18 грудня 2018 року, виданої МКП «Управляюча компанія «ЖИТЛО-ГАРАНТ», ОСОБА_4 повністю внесла пай в сумі 8943,72 крб. за 2 кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Із відповіді комунального підприємства «Вінницьке міське БТІ» від 10 грудня 2020 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 92592 станом на 29 грудня 2012 року житловий будинок по АДРЕСА_7 зареєстрований за житлово-будівельним кооперативом № 77 (УЖБК-2) на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів № 89 від 31 березня 1088 року, акт прийомки від 29 березня 1988 року. Реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в КП «ВМБТІ» не проводилась (а.с. 24).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31 березня 2021 року, відомості щодо спірної квартири у вказаних реєстрах відсутні (а.с. 23).

Відповідно ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів).

Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу мати позивача ОСОБА_4 мала право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру.

Відповідно до п. 19 постанови Ради Міністрів УРСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» № 186 від 30 квітня 1985року жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності.

Відповідно до ч. 1 ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплено і в частині третій статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.

Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. Тобто, внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України).

Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру.

Пунктом 6 частини 1 статті 147 ЖК УРСР передбачено, що у випадку несплати пайового внеску члена житлово-будівельного кооперативу може бути виключено з кооперативу. Тоді як відповідно до ч. 1 ст. 148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене, незважаючи на відсутність квитанцій, які б підтверджували виплату ОСОБА_4 повної вартості квартири, проте, зважаючи на те, що вона до дня смерті проживала в ній з часу вселення (1988 року), користувалась нею, сплачувала плату за житлово-комунальні послуги, є всі достатні підстави вважати, що нею було здійснено виплату всіх пайових внесків (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була нею викуплена в житлово-будівельного кооперативу. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір немає.

Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла.

Згідно із ст.392ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Розглядаючи даний спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року).

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії»).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Враховуючи, що позивач є донькою спадкодавця ОСОБА_4 , належить до першої черги спадкоємців за законом, від спадкування не усувалась, бажає прийняти спадщину у вигляді квартири, права власності на яку померла набула на законних підставах, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки вони ґрунтуються на його законному праві на спадщину та не суперечать правам і законним інтересам інших осіб.

Судові витрати, відповідно до клопотання представника позивача, слід залишити за останнім.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,7 кв.м., до складу якої входить: коридор 1, площею 4,7 кв.м.; комора 2, площею 0,6 кв.м.; ванна 3, площею 2,6 кв.м.; туалет 4, площею 1,2 кв.м.; кухня 5, площею 8,2 кв.м.; коридор 6, площею 3,2 кв.м.; житлова кімната 7, площею 12,1 кв.м.; житлова кімната 8, площею 17,0 кв.м.; балкон, площею 3,1 кв.м.;

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: Вінницька міська рада, м. Вінниця, вул. Соборна, 59, ідентифікаційний код юридичної особи: 25512617.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області Костянтин ГУМЕНЮК