П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 30 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м.Києва перебуває вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 27 грудня 2018 року.

19 червня 2020 року позивач подав до суду клопотання про виклик свідків, таке ж клопотання подане ним в особі його представника 22 січня 2021 року. Окрім того, 22 січня 2021 року позивачем в особі його представників до суду подані доповнення до клопотання про виклик свідків, у якому позивач просить поновити строк на подання ним клопотання про виклик свідків від 19 червня 2020 року, а також клопотання про допит його у якості свідка та поновлення строку для подання цього клопотання. Обидва клопотання про поновлення строку для допиту свідків мотивовані тим, що хоча судом визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, однак позивач подав клопотання про здійснення розгляду за правилами загального позовного провадження, яке ухвалою суду від 04 червня 2019 року залишено без розгляду, яку він оскаржив в апеляційному і касаційному порядку. З огляду на характер справи він вважав, що збір і подання доказів має відбуватися за правилами загального позовного провадження, а тому 19 червня 2020 року подав клопотання про виклик свідків, однак перше судове засідання після повернення справи з Верховного Суду 04 травня 2021 року не відбулося. Вказує на необхідність врахування встановленого з 12 березня 2020 року на території України карантину, який триває.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30 липня 2021 року заяви позивача в особі його представників про поновлення процесуальних строків для подання клопотань про виклик свідків залишені без задоволення. В поновленні процесуального строку на подання клопотання позивача від 19 червня 2020 року про виклик свідків та клопотання від 22 січня 2021 року про допит позивача в якості свідка відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Махині М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти

- 2 -

нове рішення про поновлення строку для подачі клопотаня про виклик свідків, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність поважних причин для повновлення процесуальних строків. Судом помилково вказано, що клопотання адвоката Махині М.В. про оголошення перерви в судовому засіданні не підписане, що не відповідає дійсності, бо клопотання підписане шляхом накладання адвокатом ЕЦП. Судом не враховано запровадження з 12 березня 2020 року на території України карантину, який триває до цього часу. 19 березня 2021 року розпорядженням голови Дніпровського районного суду м.Києва запроваджено особливий режим роботи суд і рекомендовано усі документи подавати в електронном увигляді. Позивач не мав можливості за станом здоров`я прибути 30 липня 2021 року в судове засідання, а наведені ним у клопотаннях підстави для оголошення перерви проігноровані. Суд залишив поза увагою положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, системний аналіз яких дає підстави для висновку, що у період дії каратину суд за заявою учасників може поновти встановлені законом процесуальні строки, порушивши ст.127 ЦПК України. Судом не дано оцінки тому факту, що вказані у позові обставини можуть бути встановлені переважно на підставі показань свідків.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками 01 листопада 2021 року направленізгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронні адреси відповідачів та їх адвокатів, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанціїпро відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (п.10 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у поновлені процесуального строку, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що клопотання позивача і його представників про допит свідків та допит позивача в якості свідка подані після закінчення встановленого законом процесуального строку для їх подання, та відсутністю поважних причин пропуску цього строку.

При цьому суд виходив з того, що стороні позивача було достеменно відомо про призначення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження і позивач мав можливість заявити відповідне клопотання у визначений законом строк, однак спрямував свої процесуальні дії на відкладення розгляду, заявлення відводу та клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, не

- 3 -

дивлячись на те, щозгідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України такий спір не належить до справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до положень ч.3 ст.91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Згідно ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з дня відкриття першого судового засідання.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ч.1 ст.120 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва від 27 грудня 2018 рокувідкрите провадження у даній справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників судового розгляду. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. Проведення судового засідання для розгляду справи призначене судом на 23 січня 2019 року на 12-00 годину.

В судове засідання 23 січня 2019 року позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надйшло клопотання про відкладення розгляду справи із посиланням на те, що представник у цей час приймає участь в іншій справі.

Отже, відповідно до положень ч.3 ст.91, ч.2 ст.279 ЦПК України позивач був зобов`язаний подати заяву про виклик свідків та допит позивача у якості свідкадо початку першого судового засідання у справі, чого не дотримався.Зокрема заява про виклик свідків подана ним через півтора року від початку першого судового засідання - 19 червня 2020 року, а клопотання про допит самого позивача в якості свідка - 22 січня 2021 року.

З огляду на пропуск позивачем встановлених законом строків подання клопотання про виклик свідків та відсутність поважних причин його пропущення суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у поновленні процесуальних строків.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про відсутність поважних причин для поновлення процесуальних строків у відношенні клопотань про виклик свідків колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з викладених вище підстав.

Судом незаперечно встановлено, що згідно приписів ч.3 ст.91 ЦПК України заява про виклик свідка у випадку розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження має бути подана до початку першого судового засідання у справі, яке згідно ч.2 ст.279 ЦПК України починається з дня відкриття першого судового засідання, тобто в даній справі з відкриття судового засідання 23 січня 2019 року.

Натомість клопотання позивача про виклик свідків подане лише 19 червня 2020 року,

- 4 -

тобто після закінчення встановлених законом процесуальних строків.

Як вище вказувалося відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача подати до суду певний процесуальний документ у встановлений законом строк.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому апеляційний суд відповідно до ст.89 ЦПК дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що наведені як у клопотаннях від 22 січня 2021 року, так і у апеляційній скарзі доводи про наявність поважних причин пропущення процесуального строку, зокрема подання позивачем клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та послідуюче оскарження ним судових рішень щодо відмови у цьому, не є поважними та істотними, оскільки ніяким чином не перешкоджали позивачу незалежно від цих обставин подати відповідне клопотання про виклик свідків особисто, засобами поштового зв`язку або електронною поштою.

Це ж стосується посилань в апеляційній скарзі на неврахування судом запровадження з 12 березня 2020 року на території України карантину, які є безпідставними, оскільки закінчення встановленого ч.3 ст.91 ЦПК України процесуального строку подачі заяви про виклик свідка відбулося до запровадження карантину.

Відповідно до роз`яснення Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у листі від 22 квітня 2020 року надано методичну інформацію судам щодо спірних питань застосування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-ІХ від 30 березня 2020 рокупро продовження процесуальних строків під час дії карантину. Зокрема Верховним Судом роз`яснено, що коли коли пропуск процесуального строку відбувався ще до початку оголошення карантину, тобто якщо процесуальний строк сплинув до 12 березня 2020 року, то дія Закону 540-ІХ його не змінює.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про непідписання представником позивача адвокатом Махинею М.В. клопотання від 30 липня 2021 року про оголошення перерви в судовому засіданні, яке підписане шляхом накладання адвокатом ЕЦП, колегія суддів не аналізує як таке, що не має правового значення, оскільки предметом оскарження є ухвала про відмову в поновленні процесуальних строків. В даному випадку клопотання розглянуте судом за відсутності представника позивача і за результатами розгляду прийняте рішення.

Аргументи скарги про те, що позивач не мав можливості за станом здоров`я прибути 30 липня 2021 року в судове засідання, а наведені ним у клопотаннях підстави для оголошення перерви проігноровані, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для поновлення процесуальних строків. Посилаючись на вказані обставини, позивач не вказує в апеляційній скарзі яким чином відсутність його самого чи його представника при вирішенні судом клопотання вплинула на законність прийнятого рішення, в тому числі не зазначив про обставини щодо ьпоновлення строку, які він мав намір додатково повідомити суду, проте не зміг.

Відхиляючи дані доводи щодо вирішення клопотання у відсутність позивача, колегія суддів враховує, що його представник був повідомлений про розгляд справи.Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий,

- 5 -

неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько трьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі є відкладення розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями сторони позивача.

Відхиляючи апеляційну скаргу з урахуванням доводів позивача і відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людинияк джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

- 6 -

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципамрівності сторні та юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу, а й іншій стороні - відповідачу, в тому числі при вирішенні питання про поновлення строків для вчинення процесуальних дій.

Судом встановлено, що позивач просить поновити встановлений законом строк для подання клопотання про виклик свідків, яке подане через півтора року після закінчення встановленого законом процесуального строку. При цьому позивач та його представники ознайомлювалися з матеріалами справи.

Отже, відмова суду у поновленні встановленого законом процесуального строку грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу рівності сторін.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України ухвали суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строкпісля їх перегляду в апеляційному порядку та постанови апеляційних судів за результатами такого переглядукасаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 30 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: