ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 761/6343/17

провадження № 61-19376 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Литий камінь», публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року в складі колегії суддів Сліпченка О. І., Сержанюка А. С., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Литий камінь» і ПАТ «Піреус Банк МКБ» та просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 09 лютого 2012 року між відповідачами в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20, площею 14, 6 м 2 , у секції 2, розташоване на цокольному поверсі в житловому будинку на АДРЕСА_2 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на це машиномісце.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказував, що 20 квітня 2011 року між ним і ТОВ «Литий камінь» укладений договір № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі-продажу майнових прав паркомісця за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з такими характеристиками: розташування - секція 2, паркінг будівельний № 03 , загальною площею 14,6 м2, поверх 3 із приміткою, що зазначена площа є проєктною.

21 квітня 2011 року позивач сплатив 100 % вартості майнових прав на об`єкт будівництва, а 22 квітня 2011 року йому надана довідка про повну оплату вартості майнових прав у розмірі 278 600 грн і підписаний акт прийому-передачі майнових прав.

Після завершення будівництва житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , та зміною будівельних характеристик будинку між ТОВ «Литий камінь» та позивачем 20 квітня 2015 року укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2011 року, за умовами якої уточнені характеристики на об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються: секція 2, поверх цокольний, машиномісце № 20 , загальна площа згідно з технічним паспортом 14, 6 м2.

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності за зазначений об`єкт нерухомості, а після такої реєстрації дізнався про те, що майнові права на об`єкт нерухомості, власником яких він є, передано в іпотеку ПАТ «Піреус Банк МКБ» за договором іпотеки від 09 лютого 2012 року, укладеним із ТОВ «Литий камінь».

Оскільки на час укладення вказаного договору іпотеки майнові права належали ОСОБА_1 , він уважав, що цей договір у частині передачі банку в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20 є недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що предмет договору купівлі-продажу майнових прав між позивачем та ТОВ «Литий камінь» змінено його сторонами після укладання договору іпотеки, у зв`язку із чим підстави для визнання частково недійсним договору іпотеки та права власності на майно відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Справа розглядалася в суді апеляційної інстанції неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що договір іпотеки укладено до підписання сторонами додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на паркомісце № 20 , яке розташоване на цокольному поверсі, загальною площею 14, 6 м2, за адресою: АДРЕСА_2 ; на момент укладення угоди позивач не був власником зазначеного паркомісця, у зв`язку із чим договір іпотеки не може бути визнаний недійсним.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 09 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій, установивши, що оспорюваний договір іпотеки укладений раніше, ніж позивач набув право на машиномісце, що є предметом іпотеки, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку, що спірне машиномісце, передане в іпотеку банку, та машиномісце, майнові права на яке придбав позивач, не є тотожними.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 09 лютого 2012 року щодо передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20 площею 14,6 м 2 у секції 2, розташоване на цокольному поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким указану позовну вимогу задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 09 лютого 2012 року між ТОВ «Литий камінь» та ПАТ «Піреус Банк МКБ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В., серія та номер: 813, у частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20 площею 14,6 м2 у секції 2, розташованого на цокольному поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що договір купівлі-продажу майнових прав укладений 20 квітня 2011 року, й саме тоді позивач, оплативши вартість об`єкта інвестування, придбав майнові права на об`єкт нерухомості, зміни щодо місцезнаходження якого унесені додатковою угодою. Оспорюваним договором порушено майнові права ОСОБА_1 , вартість яких він оплатив у повному обсязі, незважаючи на зміну розташування паркомісця та його нумерацію в будинку.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на машиномісце, апеляційний суд виходив із необґрунтованості такої вимоги, оскільки ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на належне йому машиномісце в установленому законом порядку, й це право ніким не оспорюється.

Аргументи учасників справи

28 жовтня 2019 року АТ «Піреус Банк МКБ» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року.

У касаційній скарзі банк просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач указує, що ОСОБА_1 придбав майнові права на машиномісце № 3 , а в іпотеку передане машиномісце № 20 , права на яке виникли в ОСОБА_1 лише після укладення оспорюваного правочину.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються лише в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, а в іншій частині в касаційному порядку не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі. В задоволенні клопотання акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 квітня 2011 року між ТОВ «Литий камінь» і ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 20/04Ж-ПО3Р-2, відповідно до умов якого ТОВ «Литий камінь» продає, а ОСОБА_1 купує майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , із такими характеристиками: паркінг будівельний № 3 , поверх 2, загальна площа 14, 6 м2, зазначена площа є проєктною.

Вартість машиномісця у визначеному договором розмірі 278 600 грн ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Литий камінь», про що позивачу 22 квітня 2011 року видано довідку № 22/04/02.

22 квітня 2011 року складений акт прийому-передачі майнових прав, відповідно до якого позивач прийняв від ТОВ «Литий камінь» майнові права відповідно до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2011 року на паркомісце, а саме: секція № 2 , паркомісце № 03 (будівельний номер), поверх 2 (другий), загальна площа 14, 6 м2, адреса: АДРЕСА_2 .

09 лютого 2012 року між ТОВ «Литий камінь» і ПАТ «Піреус Банк МКБ» укладений договір іпотеки, за умовами якого товариство передало банку в іпотеку майнові права на машиномісця в житловому будинку з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 , будівництво яких не завершено, зокрема, машиномісце № 20 , розташоване на цокольному поверсі паркінгу.

20 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Литий камінь» укладено додаткову угоду № 1 до договору від 20 квітня 2011 року № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якої сторони дійшли згоди змінити об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором. Згідно з додатковою угодою таким об`єктом є: машиномісце № 20 на цокольному поверсі, загальною площею 14, 6 м2, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав від 24 грудня 2016 року ОСОБА_1 здійснив реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № 20 , у АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору іпотеки від 09 лютого 2012 року, укладеного між ТОВ «Литий камінь» та ПАТ «Піреус Банк МКБ» в частині передачі в іпотеку майнових прав на пошиномісце № 20, розташоване по АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) викладений такий правовий висновок: «сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Так, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершені будівництвом квартири, які у майбутньому стануть власністю, не довела наявності порушення свого права. При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки».

Установивши, що за договором купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_1 сплатив повну вартість машиномісця, розташування якого на момент укладення договору було визначене лише попередньо за будівельною адресою та могло бути змінене в процесі будівництва, що й було зроблено товариством, апеляційний суд зробив правильний висновок, що місце з будівельним № 3 і місце № 20 у кінцевому варіанті планування є одним і тим самим машиномісцем, яке розташоване у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_2 загальною площею 14,6 кв.м.

З`ясувавши, що позивач виконав свої грошові зобов`язання за договорами купівлі-продажу майнових прав із ТОВ «Литий камінь», повністю сплатив вартість майнових прав, а ТОВ «Литий камінь» передало в іпотеку АТ «Піреус Банк МКБ» майнові права на машиномісця в незавершеному будівництвом житловому будинку, одним із яких є місце позивача, тобто договір іпотеки укладений без згоди суб`єкта майнових прав, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20 . Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2019 року в справі № 761/6337/17 (провадження № 61-28320св18) з подібних правовідносин.

Посилання в касаційній скарзі на не з`ясування судами обставин щодо передачі в іпотеку банку машиномісць, майнові права на які придбав позивач, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини суд з`ясував на підставі наявних у матеріалах справи доказів та надав їм належну правову оцінку.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не взяв до уваги вказівки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 липня 2019 року у цій справі, не заслуговують на увагу. Апеляційний суд з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 липня 2019 року в даній справі, встановив, що сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору № 20/04Ж-ПОЗР-2, відповідно до якої об`єкт нерухомості, майнові права на які передаються, є машиномісце № 20 загальною площею 14,6 кв.м у секції 2, такі зміни об`єкта інвестування передбачені договором № 20/04Ж-ПОЗР-2 від 20 квітня 2011 року, а тому він є тим самим об`єктом.

Посилання в касаційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 761/8259/15-ц (провадження № 14-602цс18) та від 15 травня 2019 року в справі № 761/10028/15 (провадження № 14-27цс19) не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та в наведених заявником справах встановлені різні фактичні обставини, а тому висновки щодо застосування норми права, викладені у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, а тому застосуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Литий камінь», публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання частково недійсним договору іпотеки, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук