П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021року м. Київ

Справа № 754/3742/20

Провадження: № 22-ц/824/9448/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Левенця Б.Б.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Горголь Ірини Сергіївни в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесених збитків,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримав від нього в позику грошові кошти в сумі 8 000 доларів США та 22 березня 2017 року ще 2 000 доларів США, про що власноручно написав розписку. За домовленістю сторін відповідач зобов`язався повернути позичені грошові кошти в сумі 10 000 доларів США протягом 18 місяців з дня отримання позики, але не пізніше 22 вересня 2018 року. Проте, у зазначений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, позичені грошові кошти не повернув, на неодноразові прохання повернути кошти не реагує та ухиляється від повернення суми боргу. Посилаючись на ст. ст. 533 та 625 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики відповідно до боргової розписки у розмірі 10 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20 березня 2020 року складає 278 000 грн.; суму інфляційних витрат, яка станом на 20 березня 2020 року становить 22 598 грн.; суму трьох відсотків річних, яка станом на 20 березня 2020 року становить 12 564 грн. 30 коп.; збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 8 370 грн.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 215 грн. 30 коп. У процесі розгляду справи також подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути на свою користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 26 870 грн .

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 278 000 грн, 3 % річних у розмірі 12 564,30 грн, витрати на оплату юридичних послуг у розмірі 26 870 грн та 3 215,30 грн судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням, адвокат Горголь І.С. в інтересах ОСОБА_1 14 травня 2021 року направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач не надав до суду документів, як б підтверджували, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. Водночас вказує, що розписка, копія якої долучена позивачем до позовної заяви, не містить відомостей щодо передачі позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем, а також нею не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачеві. Стверджує, що вказана розписка не є документом, який підтверджує боргове зобов`язання, у зв`язку з чим судом першої інстанції не було встановлено чи дійсно між позивачем та відповідачем виникло зобов`язання. Крім того вказує, що розмір судових витрат, які рішенням суду першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача, є необґрунтованим, непідтвердженим та неспівмірним зі складністю справи. Зазначає, що позивачем не було надано розрахунків витрат, що підтверджують обсяг наданих йому послуг, виконаних робіт та їх вартості.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Білик К.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що відсутність у борговій розписці умов повернення коштів не спростовує її правову природу та, відповідно, відсутність боргу. Визнання обов`язку щодо повернення коштів підтверджується наявною в матеріалах справи перепискою між позивачем та відповідачем, дійсність таких розмов відповідачем не заперечується та не спростовується. Також вказувала, що зменшення розміру витрат на правову допомогу не є обов`язком суду, а є правом, якому передує відповідне клопотання сторони, однак, відповідач жодних клопотань щодо зменшення розміру таких витрат не подавав. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

21 липня 2021 року адвокат Горголь І.С. в інтересах ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що боргова розписка датована 25.02.2017 року, при цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем. Вважала, що позивач не міг не знати про порушення свого права з 23.0.2017 року, а тому, початок позовної давності щодо повернення коштів у розмірі 8 000 доларів США слід рахувати з 24.02.2017 року. Позовна заява позивачем подана 20.03.2020 року, тобто, зі спливом трирічного строку позовної давності. Оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, заява про застосування строків позовної давності подається до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року справу за апеляційною скаргою адвоката Горголь І.С. в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року направлено до Деснянського районного суду міста Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних втрат станом на 20.03.2020 року у розмірі 22 590 грн.

В судовому засіданні адвокат Горголь І.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Білик К.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів, 25 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 8 000 доларів США. Додатково отримав в борг 2 000 доларів США 22 березня 2017 року (а.с 20).

08 грудня 2019 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 лист-претензію щодо повернення взятих у борг коштів (а.с. 40).

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що за домовленістю між ними відповідач зобов`язався повернути позику протягом 18 місяців, тобто, до 22.09.2018 року.

Оскільки у вказаний строк відповідачем позику не повернуто, позивач, окрім суми боргу, також просив стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 12 564,30 грн та інфляційні втрати у розмірі 22 598 грн згідно статті 625 ЦК України за період з 23.09.2018 року по 20.03.2020 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що борговий документ містить умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дату отримання коштів та особистим підписом позичальника, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) наголошено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між сторонами має бути оригінал розписки.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписки, оригінал якої наявний у нього, та оглянутий судом в судовому засіданні.

Написана ОСОБА_1 розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, їх паспортні дані, суму позики та підстави отримання такої позики.

У розписці ОСОБА_1 визнав борг в сумі 10 000 доларів США, визнав природу боргу та наявне зобов`язання щодо його повернення, власноручно зазначивши, що «розписка в отриманні суми позики під бізнес». Складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідачтим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти.

Відсутність у розписці дати повернення коштів не є підставою для висновку про відсутність між сторонами договірних зобов`язань та не отримання коштів у позику.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

З урахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення суми боргу у розмірі 10 000 доларів США є правильним.

В той же час, вказуючи, що відповідач зобов`язався повернути борг до 22.09.2018 року, суд першої інстанції виходив лише з пояснень позивача, які жодними доказами, в тому числі, скріншотами переписки між сторонами, не підтверджуються.

Як зазначено вище, боргова розписка не містить жодних посилань щодо строку надання коштів у позику та дати її повернення.

З боргової розписки убачається лише факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику на розвиток бізнесу у розмірі 8 000 доларів США 25.02.2017 року та додатково 2 000 доларів США 25.03.2017 року.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язався повернути позику 22 вересня 2019 року є помилковим та таким, що не відповідає матеріалам справи.

Виходячи з наведеного, помилковим є і стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно статті 625 ЦК України, які обраховані позивачем за період, починаючи з 23 вересня 2018 року.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (а не її еквівалент у національній валюті України).

Матеріали справи свідчать, що вимога про повернення позики була пред`явлена позивачем відповідачу 08.12.2019 року (а.с. 40), тобто, останнім днем, встановленого ч. 1 ст. 1049 ЦК України, строку для повернення позики є 07.01.2020 року, і саме з вказаної дати позивач вправі нараховувати 3 % річних згідно статті 625 ЦК України.

Отже, розмір 3 % річних, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 60,65 доларів США (10 000*3*74/366/100), що у гривневому еквіваленті на дату ухвалення судового рішення (1 долар США - 26,8604) складає 1629,08 грн.

Що стосується інфляційних втрат, колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валютина день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим,у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент Євро),нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц.

Аналогічніправовівисновківикладеніу постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та у постанові Верховного Суду, від 03 березня 2021 року у справі№130/2604/18.

Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати, на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами договору позики, є грошові кошти, виражені в доларах США, а тому, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення позову, а тому, зважаючи на положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування як заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року, так і додаткового рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 10 000 доларів США, що за курсом НБУ на час ухвалення цього рішення становить 268 604 грн, та 3 % річних у розмірі 1629,08 грн.

Надаючи оцінку поданій адвокатом Горголь І.С. заяві про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18, викладено правовий висновок про те, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Як убачається зі матеріалів справи, відповідач був обізнаний щодо розгляду вказаної справи судом першої інстанції, про що свідчать його особисті клопотання про відкладення розгляду справи, про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 80, 106, 107, 112) .

Отже, ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції був повідомлений належним чином, відповідно, не був позбавлений можливості заявити про сплив строків позовної давності в суді першої інстанції. Наведене позбавляє ОСОБА_1 та йогопредставника заявити про застосування строків позовної давності в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, слід зазначити, що позов пред`явлено в межах строку позовної давності, ураховуючи ту обставину, що вимогу про повернення боргу пред`явлено 08 грудня 2019 року.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На обґрунтування розміру витрат на правову допомогу позивач надав до суду копію договору № Т-1119 від 11.03.2020 року, що укладений між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та ОСОБА_2 , та квитанцію про сплату послуг на суму 8 370 грн за вказаним договором.

Згідно п. 1.2 вказаного договору, замовнику виконавцем надані наступні послуги: проект позову до суду; проект заяви до поліції; консультація.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у вказаному розмірі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що проект заяви до поліції не відноситься до витрат, пов`язаних із розглядом даної справи. Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги за вказаним договором матеріали справи не містять, що виключає можливість відшкодування таких витрат.

Також, позивачем було надано копію договору № Т-1610 від 23.06.2020 року, що укладений між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та ОСОБА_2 , та квитанцію про сплату послуг на суму 18 500 грн за вказаним договором.

Пунктом 1.2 договору визначений перелік наданих послуг, а саме, представництво інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції з виготовленням необхідних документів, консультація.

Згідно акту про надання юридичних послуг від 27.03.2021 року за договором № № Т-1610 від 23.06.2020 року, виконавець виконав, а замовник ОСОБА_2 прийняв наступні послуги: представництво інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції з виготовленням необхідних документів, консультація. Вартість вказаних послуг складає 18 500 грн.

Ураховуючи ту обставину, що відповідач на стадії розгляду справи судом першої інстанції не заперечував розмір витрат на професійну правничу допомогу, за його рахунок підлягають відшкодуванню лише витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 18 500 грн, оскільки підтверджені належними доказами щодо надання адвокатом правничих послуг позивачу та понесення останнім таких витрат. Окрім того, вказаний розмір витрат, з урахуванням ціни позову, відповідає реальному обсягу такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат.

Що стосується витрат на правову допомогу, понесених сторонами при апеляційному перегляді справи, слід відмітити наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір сплачено у розмірі 3 215,30 грн.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 4807,95 грн.

Окрім того, звертаючись до суду із апеляційною скарго, відповідач ОСОБА_1 в особі свого адвоката Горголь І.С. зазначив, що попередній розрахунок витрат на правову допомогу складає 5000 грн. До апеляційної скарги долучено копію ордеру та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Договору про надання правової допомоги, розрахунку наданих послуг; детального опису виконаних доручень клієнта; акту прийому-передачі виконаних робіт, тощо, ні відповідачем, ні його представником з початку апеляційного перегляду справи до закінчення судових дебатів надано не було, а тому суд апеляційної інстанції відмовляє у відшкодуванні таких витрат.

Адвокат Білик К.В. в інтересах ОСОБА_2 , подаючи відзив на апеляційну скаргу, вказала, що розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи, складає 5 806,67 грн, на підтвердження чого надала копії договору про надання правничої допомоги № 2306/2021/с1 від 23.06.2021 року, звіту про надану правничу допомогу від 25.06.2021 року, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно звіту про надану правничу допомогу, адвокатом надані послуги з підготовки відзиву та його оформлення (3 306,67 грн) та участь у судовому засіданні 2 500 грн.

За таких обставин, витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 806,67 грн підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки підтверджені належними доказами щодо надання адвокатом правничих послуг позивачу та понесення останнім таких витрат. При цьому, слід відмітити, що вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальний законом.

У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (84,04%) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 23 129,46 грн, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (15,19 %) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 767,34 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 22 362,12 грн (23 129,46-767,34) судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Горголь Ірини Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) суму боргу у розмірі 10 000 доларів США, що за курсом НБУ на час ухвалення цього рішення становить 268 604 грн, та 3 % річних у розмірі 1629,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 22 362,12 (двадцять дві тисячі триста шістдесят дві) грн 12 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Б.Б. Левенець