Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 205/4611/19

провадження № 61-14103св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня

2020 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), державного реєстратора обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Софіївське БТІ») Волос О. В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2008 року між нею та акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг

№ 85/045-8, за умовами якого банк зобов`язався надати їй грошові кошти у розмірі 180 000,00 доларів США на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього.

14 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і нею було укладено іпотечний договір № 236, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. і зареєстрований за реєстровим № 60, предметом якого є нерухоме майно - будівля магазину, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові будівлі, розташовані за адресою:

АДРЕСА_2 .

Листом № 19.1-14/96-169 від 10 січня 2012 року банк повідомив її про повернення кредиту в повному обсязі, сплаті процентів за користування кредитом та штрафних санкцій за кредитним договором, у зв`язку із чим з 11 січня 2012 року почався перебіг строку позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за кредитним договором.

06 травня 2019 року вона дізналася, що державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. здійснено реєстрацію права власності на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , за банком. Вважає дії державного реєстратора незаконними, оскільки на майно боржника було накладено арешт та заборону на відчуження нерухомого майна. Також не погоджується із сумою заборгованості, яку було нараховано кредитором.

Вважає, що пункт 5.6 договору іпотеки не містить у собі посилання на право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, а пункт 5.9 дає посилання на пункт 4.6.3, якого договір іпотеки не містить. Крім того, кредитодавцеві забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, а кредитор 10 січня 2012 року скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, що в свою чергу змінило строк виконання зобов`язання та зумовило початок перебігу позовної давності.

Посилаючись на те, що у державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. не було законних підстав для перереєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, ОСОБА_1 просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В., індексний номер 46243591 від 01 квітня 2019 року, запис про право власності № 30964957

від 28 березня 2019 року на об`єкт нерухомого майна - торговельний павільйон загальною площею 62,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що власником майна, яке виступає як предмет іпотеки, раніше надавалася згода на задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, про що зазначено в іпотечному договорі від 14 квітня

2008 року, порушення з боку державного реєстратора відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня

2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що іпотекодавець надала добровільну згоду на перереєстрацію права власності за кредитором у разі порушення нею зобов`язань за кредитним договором. Наявність простроченого виконання зобов`язань перед банком позивач не спростовує, а підставою зазначає відсутність її згоди на примусове відчуження належного їй майна та наявність обтяжень на предмет іпотеки, що спростовується наданими до матеріалів цивільної справи доказами. Також ОСОБА_1 було отримано повідомлення банку про намір реалізації свого права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було отримано нею особисто та протягом тридцяти днів з дня отримання зобов`язань за генеральним договором виконано не було, грошові кошти не повернуто, жодних заперечень кредиторові направлено не було. Натомість позивачем було вчинено дії, спрямовані на вчинення перешкод іпотекодержателю в реалізації свого права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом спроби накладення заборони вчинення реєстраційних дій.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Р. Ю. на рішення Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд Р. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17, провадження № 14-486цс18, від 11 квітня 2018 року у справі

№ 554/14813/15-ц, провадження № 14-66цс18, постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, провадження

№ 61-22266св19, від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17-ц, провадження № 61-5415св19, від 18 листопада 2020 року у справі

№ 750/5622/19, провадження № 61-17150св19, від 22 травня 2019 року у справі № 130/1508/18, провадження № 61-6086св19, постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі

№ 21-357а14, від 19 травня 2015 року у справі № 21-121а15 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутність в іпотечному договорі пункту 4.6.3 (застереження), як і відсутність в будь-якому пункті цього договору слова «застереження», у зв`язку з чим через неналежну оцінку договору іпотеки дійшли хибних висновків про погодження між банком та позивачем у договорі застереження. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено обов`язкову умову позасудового стягнення на предмет іпотеки - наявність укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яка в даному випадку була відсутня. Отже, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався, договір іпотеки не містить застереження, тому у відповідача були відсутні правові підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того суди не врахували наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборон щодо спірного об`єкту нерухомого майна, хоча при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії поки таке обтяження не буде знято.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 квітня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 085/045-8, за умовами якого банк надав позивачеві грошові кошти у розмірі 180 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами строком по 13 квітня 2018 року.

14 квітня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про надання кредитних послуг № 085/045-8-1, якою сторони погодили порядок, строки та розмір щомісячного погашення суми заборгованості.

В той же день в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних послуг

№ 085/045-8 від 14 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір

№ 263, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. і зареєстрований за № 1047, предметом якого є, зокрема, торговельний павільйон загальною площею 62,9 кв. м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з умовами іпотечного договору № 263 від 14 квітня 2008 року, зокрема підпунктами 5.6.3 та 5.6.9 пункту 5.6 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку»; у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до статті 37 ЗУ «Про іпотеку», пункту 4.6.3 цього договору (застереження про задоволення вимог кредиторів) цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотеко держателем в органах БТІ.

21 жовтня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до додаткової угоди

№ 085/045-8-1 від 14 квітня 2008 року та генеральної угоди № 085/045-8 від 14 квітня 2008 року, яким було визначено розмір відсоткової ставки за умовами генеральної угоди.

10 січня 2012 року АТ «Укрсоцбанк» направило позивачеві повідомленням (про звернення стягнення на предмет іпотеки)

вих. № 19.1-14/96-169 з вимогою про погашення заборгованості.

26 вересня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення вих. № 13-08/22-17/1 від 03 липня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яку було отримано останньою, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 54, т. 1).

Відповідно до звіту № ВА 181126-009 вартість торговельного павільйону загальною площею 62,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , становить 484 833 грн.

На підставі рішення державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ»

Волос О. В. від 01 квітня 2019 року право власності на спірний об`єкт нерухомого майна - торговельний павільйон загальною площею

62,9 кв. м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки № 13-08/22-17/1 від 03 липня 2018 року.

03 грудня 2019 року юридичну особу АТ «Укрсоцбанк» припинено, її правонаступником є АТ «Альфа-Банк»

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» тепер передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що реєстрація права власності на спірне майно за АТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Згідно з умовами іпотечного договору № 263 від 14 квітня 2008 року, зокрема підпунктами 5.6.3 та 5.6.9 пункту 5.6 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку»; у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 4.6.3 цього договору (застереження про задоволення вимог кредиторів) цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотеко держателем в органах БТІ.

Колегія суддів зазначає, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження

№ 14-45цс20).

Отже, доводи касаційної скарги про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 755/18995/17, провадження

№ 61-9962св19, від 27 квітня 2021 рокуу справі № 204/982/18, провадження № 61-17271св19.

При цьому судами вмотивовано відхилено доводи позивача про відсутність в іпотечному договорі пункту 4.6.3, оскільки задоволення вимог кредитора відбулося на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», так як власником майна надавалася згода на задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, про що зазначено у самому іпотечному договорі від 14 квітня 2008 року, та є лише формальною опискою, яка не змінює умов та не створює правових наслідків для сторін іпотечного договору.

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41)).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 вересня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення

вих. № 13-08/22-17/1 від 03 липня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке було отримано останньою, що підтверджується матеріалами справи, проте не виконано. Жодних заперечень кредиторові направлено не було. Натомість позивачем було вчинено дії, спрямовані на вчинення перешкод іпотекодержателю з реалізації свого права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом спроби накладення заборони вчинення реєстраційних дій.

З огляду на вказане суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що іпотекодавець надала добровільну згоду на перереєстрацію права власності за кредитором у разі порушення нею зобов`язань за кредитним договором. Наявність простроченого виконання зобов`язань перед банком не спростовує, а підставою зазначає відсутність її згоди на примусове відчуження належного їй майна та наявність обтяжень на предмет іпотеки, що спростовується наданими до матеріалів цивільної справи доказами.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування рішення державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу прав власності) на спірне майно, позивачка визначила співвідповідачем у справі державного реєстратора.

Водночас, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Проте помилкове зазначення позивачкою співвідповідачем у справі державного реєстратора не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Такі ж висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14липня 2021року у справі №336/4662/19 (провадження №61-19598св20).

Участь у справі як співвідповідача державного реєстратора не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, адже іншим відповідачем є АТ «»Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та у справі установлено, що спосіб захисту, обраний позивачем відповідає вимогам закону та є ефективним.

Схожих за змістом висновків, в тому числі щодо участі у справі державного реєстратора як співвідповідача дійшов Верховний Суд у постановах від 04 лютого 2021 року у справі №207/3897/18 (провадження №61-17518св20) та від 20 вересня 2021 року у справі №501/837/19 (провадження №61-9033св21).

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17, провадження № 14-486цс18,

від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, провадження

№ 14-66цс18, постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, провадження № 61-22266св19, від 15 січня

2020 року у справі № 209/2599/17-ц, провадження № 61-5415св19,

від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, провадження

№ 61-17150св19, від 22 травня 2019 року у справі № 130/1508/18, провадження № 61-6086св19, постановах Верховного Суду України

від 11 листопада 2014 року у справі № 21-357а14, від 19 травня 2015 року у справі № 21-121а15.

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян