Єдиний унікальний номер судової справи: 488/3319/14-ц
Провадження № 22-ц/812/64/21
Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 488/3319/14-ц

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі: прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника Миколаївської обласної державної адміністрації - Михайленко Г.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Селіщевої Л.І., у приміщенні цього ж суду, за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, та її витребування із незаконного володіння,

встановив:

03 липня 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» ( далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування її з незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 жовтня 2009 року пунктом 76 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктом 31 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_3 .

На підставі вказаних рішень 19 серпня 2010 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЯЛ № 904548 з кадастровим номером :05:031:0050.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 2188 вказаної земельної ділянки. На підставі вказаного договору ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 611626 від 22 грудня 2010 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №86.

У подальшому на підставі укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу №3277 від 04 грудня 2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №3674441 про право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку.

Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки неповноважним органом, без попереднього її вилучення у попереднього землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», порушення встановленої процедури зміни цільового призначення землі, непогодження проекту відведення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи проекту землеустрою, уточнюючи позовні вимоги, остаточно прокурор просив:

- визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити строк позовної давності;

- визнати незаконними та скасувати пункт 76 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01 жовтня 2009 року та пункт 31 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та затвердження проекту землеустрою і передачі вказаної земельної ділянки у її власність;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2188 від 01 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на ім`я ОСОБА_3 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав запис №3674441 про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку, як недобросовісного її володільця, у власність держави в особі Миколаївської ОДА.

В запереченнях на позов відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а також пропуск прокурором позовної давності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано пункт 76 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01 жовтня 2009 року.

Визнано незаконним та скасовано пункти 31.1 та 31.2 розділу четвертого рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав запис № 3674441 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1 000 кв.м. з кадастровим номером :05:031:0050, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. з кадастровим номером :05:031:0050, яка розташована по АДРЕСА_1 .

У задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що Миколаївською міською радою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству та з порушенням своїх повноважень, за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, вилучено у законного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що запис у Державному реєстрі речових прав про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку є незаконними, а тому підлягає скасуванню.

Належним способом захисту прав позивача є витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_4 на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданій її представником - адвокатом Герасимовим О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурором пропущена позовна давність без поважних причин, оскільки у позивачів була об`єктивна можливість знати про передачу спірної земельної ділянки ще у 2010 році та представник органу прокуратури був присутнім на засіданні під час прийняття оскаржуваних рішень. Судом не надано оцінки наявному в матеріалах справи висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства №584 від 27 березня 2008 року про погодження відведення земельної ділянки державного лісового фонду ОСОБА_3 . Крім того, оскаржуваним рішенням, яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 , жодним чином не порушено прав та інтересів держави та ДП «Миколаївське лісове господарство». Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку через відсутність належних доказів про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду та перебування у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а також необхідності проведення державної експертизи землевпорядної документації. Оскаржуваним рішенням порушено статтю 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) на мирне володіння майном та у суду були відсутні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача. Крім того, відповідач зазначала, що даний земельний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах юридичних осіб - Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» з вимогами до Миколаївської міської ради, яка також є юридичною особою.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для застосування позовної давності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська ОДА посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Герасимов О.В. - підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у скарзі.

Прокурор, представник Миколаївської обласної державної адміністрації Михайленко Г.В., відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Позивач ДП «Миколаївське лісове господарство» подало до апеляційного суду заяву, в якій просило провести судове засідання без їхньої участі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки апеляційний суд не повідомила. 01 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшло поштове повідомлення з проставленою відміткою від 27 січня 2021 року про відсутність ОСОБА_4 за адресою місця проживання АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 168, 245), що зареєстроване у встановленому законом порядку. У зв`язку з цим, а також враховуючи неповідомлення відповідачем іншої адреси, апеляційний суд, з огляду на приписи пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, зазначену дату проставлення у поштовому повідомлення відмітки вважає днем вручення судової повістки.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 та представник Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що на підставі пункту 76 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01 жовтня 2009 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 27).

Пунктами 31.1 та 31.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1 000 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 28-29). На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_3 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904548 від 19 серпня 2010 року, з кадастровим номером :05:031:0050 (т. 1 а.с. 40).

Зазначена земельна ділянка надана ОСОБА_3 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та розташовані в урочище «Жовтневе» квартал 43, що підтверджується, як самим змістом рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року, так і наявними в проекті землеустрою текстовими та графічними матеріалами та про що свідчить інформація ДП «МЛГ» № 214 від 01 квітня 2014 року, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» № 131 від 08 травня 2014 року, листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства №666 від 07 травня 2014 року (т.1 а.с. 43-47).

При цьому з письмових пояснень Миколаївської обласної державної адміністрації від 06 жовтня 2014 року встановлено, що питання про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель зі складу урочища «Жовтневе» не розглядались та відповідні розпорядження не приймалися (т.1 а.с. 79-81).

Після отримання ОСОБА_3 на підставі вищевказаних рішень державного акту про право власності на спірну земельну ділянку між нею та ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу від 01 вересня 2010 року, за яким спірну земельну ділянку придбала у власність ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 223).

В подальшому ОСОБА_1 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611626 від 22 грудня 2010 року, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 86 (т. 1 а.с. 41).

04 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_4 , за яким власником спірної земельної ділянки стала ОСОБА_4 , у зв`язку із чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 3674441 про право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку (т.1 а.с.48).

Як вбачається з інформацій Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» та ДП «Миколаївське лісове господарство» надана ОСОБА_3 земельна ділянка згідно матеріалів лісовпорядкування відноситься до земель держлісфонду урочища «Жовтневого» квартал 43 та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» .

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що строк позовної давності звернення до суду прокурором не пропущено, оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація та ДП «Миколаївське лісове господарство» довідались про порушення права державної власності після проведення відповідної перевірки прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва, яка відбулась у жовтні 2013 року.

Суд також виходив з того, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_3 за рахунок земель, що віднесені до земель держлісфонду урочища «Жовтневе», квартал 43, та перебували у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», тому відповідно до вимог норм Земельного та Лісового Кодексу право розпорядження вказаними землями належить Державній обласній адміністрації, а не Миколаївській міській раді.

Крім того, суд зазначив, що фактично відбулася зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, в той час як це питання не вирішувалось органом виконавчої влади з питань лісових ресурсів - Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, з вказаним органом проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався. Обов`язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 не проводилась.

Рішення суду по суті розглянутого спору відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на землі лісогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (статті 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області», що додана прокурором до відзиву на апеляційну скаргу, у держлісфонд під заліснення і ведення лісового господарства передано 17789,8 гектара земельних угідь з користування колгоспів і радгоспів Миколаївської області. Відповідно до додатку №1 до вказаної постанови по Жовтневому району з колгоспів «Родина», «Шлях до нового життя» та радгоспу ім. К.Маркса було передано 596,9 га землі. Відповідно до п.4 вказаної постанови створено Миколаївське обласне управління лісового господарства і лісозаготівель (т.2 а.с. ).

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи судове рішення, суд виходив з наявності доказів того, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення. При цьому послався на інформацію Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» № 131 від 08 травня 2014 року, лист ДП «Миколаївське лісове господарство» № 214 від 01 квітня 2014 року, лист Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства №666 від 07 травня 2014 року.

Про те, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення, свідчать, крім зазначених документів, належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування та відомості про виділення в користування земельної ділянки ДП «Миколаївське лісове господарство». Зокрема, це витяг з планшету № 1 лісовпорядкування за 2003 рік, витяг з планшету №4 лісовпорядкування 1973 року Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання. При огляді встановлено, що планшети мають відомості щодо суміжних землекористувачів, номер та його площу, на них зазначено прізвище виконавців (т. 2 а.с. 221-230). Звертає на себе увагу той факт, що площа урочища «Жовтневе» за період з 1973 року до 2003 року зменшилась майже на 20 га за відсутності документів відповідних органів про вилучення земель.

Зазначені документи підтверджують факт знаходження спірної земельної ділянки в межах кварталу № 43 ДП «Миколаївське лісове господарство», про що йдеться в інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» № 131 від 08 травня 2014 року, яка надана за даними безперервного лісовпорядкування 2003 року.

Самим відповідачем - Миколаївською міською радою - позов прокурора визнано, що вбачається із заяви від 07 жовтня 2014 року (а.с. 87-88 т.1).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність висновків суду про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісогосподарського призначення та її перебування у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову прокурора, не врахував того, що висновком Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства №584 від 27 березня 2008 року погоджено відведення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та зміни її цільового призначення не спростовують висновків суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

Листи Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївській області від 23 жовтня 2014 року та від 18 грудня 2014 року про те, що спірна земельна ділянка входить до складу земель міста Миколаєва, Управління земельних ресурсів № 02-06/3435 від 16 грудня 2014 року про те, що на даний час неможливо визначити, чи знаходиться ділянка лісу на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 02 грудня 2014 року №17-6290 та від 20 січня 2015 року про те, що згідно Генерального плану м. Миколаєва земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування, а згідно Плану зонування території м. Миколаєва - зазначена земельна ділянка відноситься до зони Ж-1-зона садибної забудови, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки в листах не міститься посилання на дані базового лісовпорядкування до того, як земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 .

До того ж, зміст цих листів суперечить і змісту оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство».

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного визнання незаконними зазначених вище рішень Миколаївської міської ради не заслуговують на увагу.

Прийняття міською радою рішення про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність відповідно до частин 6-10 ст. 118 ЗК України є етапами передачі земельної ділянки у власність громадян. Відсутність одного з рішень робить неможливим прийняття іншого. Тому довід скарги про те, що рішення про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не порушує інтереси позивачів не ґрунтується на вимогах закону.

Посилання в скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-71цс14, від 04 лютого 2015 року по справі № 6-233цс14, від 04 лютого 2015 року по справі 6-222цс14 не може бути прийнято до уваги, оскільки предметом розгляду в них були інші правовідносини, ніж у справі, яка переглядається. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року по справі № 916/1979/13, 12-62гс18, зазначила, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Врахування зазначеного висновку відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що Миколаївська міська рада мала повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою не ґрунтуються на законі.

Згідно з п. п. 4, 5 ст. 31 Лісового Кодексу України Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території, зокрема: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території (п. 4); передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (п. 5).

Згідно з п. 3 ст. 32 цього ж Кодексу районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.

Отже, повноваження щодо надання у користування та у власність для нелісогосподарських потреб, а також припинення прав користування земельних лісових ділянок площею до 1 га на відповідній території (за межами сіл, селищ, міст районного значення), а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення згідно з наведеними положеннями Лісового кодексу належать, зокрема, обласним державним адміністраціям.

Таким чином Миколаївська міська рада не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Вище викладеним також спростовуються доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна земельна ділянка належала до земель міста.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

За даними Головного управління Держземагентства у Миколаївській області N 10-14-0.5-1794/2-14 від 14 квітня 2014 року обов`язкова державна експертиза вказаного проекту відведення до Держземагентства не надходила та не проводилась (а.с. 38 т.1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» від 10 квітня 2008 року N 610-р, яке набуло чинності з 05 травня 2008 року, Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов`язано зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, правильними є висновки суду, що перевищення повноважень Миколаївською міською радою, відсутність узгодженого проекту відводу спірної земельної ділянки з органом лісового господарства та відсутність висновку державної експертизи землевпорядної документації є підставою для визнання незаконними та скасування відповідних пунктів рішень міської ради, скасування у Державному реєстрі речових прав запису про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

На думку колегії суддів відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення суду може вплинути на права та обов`язки Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яке суд першої інстанції за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 не залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, через те, що у разі задоволення позовних вимог виникне у нього обов`язок внесення змін у Державний земельний кадастр стосовно спірної земельної ділянки, оскільки наслідки вирішення даного спору судом безпосередньо впливають на зміст та стан речового права саме власника земельної ділянки та є лише підставою для вчинення реєстраційних дій

Суд першої інстанції правильно визначився з порядком обчислення позовної давності, застосував правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 та Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-1852цс16, врахував обставини справи, відповідно до яких позов пред`явлено прокуратурою в інтересах Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство», які підтримали позов і яким стало відомо про їхнє порушене право з часу виявлення прокурором порушень земельного законодавства - з жовтня 2013 року.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З урахуванням наведеного з доводами представника апелянта про пропуск позивачами позовної давності погодитись не можна.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції закону, який діяв на час звернення до суду) та частиною другою статті 45 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час звернення до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Статтею 28 Закону України «Про місцеві державні організації», в редакції, яка діяла на час звернення прокурора з позовом до суду, не було передбачено право місцевих державних адміністрацій звертатися з позовом до суду, тобто доводи апеляційної скарги щодо того, що прокурор не мав право звертатися до суду в інтересах осіб, за захистом прав яких він звернувся у даній справі, є безпідставними.

Проаналізувавши встановлені обставин справи, та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, дійшов правильного висновку про те, що на час передачі землі у власність ОСОБА_3 та видачі державного акта на право власності, право користування спірною земельною ділянкою ДП «Миколаївське лісове господарство» припинено не було, спірна земельна ділянка обліковувалась як землі лісового фонду, а тому її передача у приватну власність відповідача для будівництва індивідуального житла відбулася з порушенням діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині витребування земельної ділянки не заслуговують на увагу.

За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно до частини третьої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Як встановлено рішенням суду спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, належить державі і перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», яке не давало своєї згоди на вилучення та відчуження цієї ділянки.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного володільця поза його волею.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції права заявника на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та непропорційне втручання держави в право власності заявника, апеляційний суд зазначає наступне.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року N 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, ліси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, рішення в якій переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_4 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатна передача у власність громадянам земель лісового фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (ст. 1 ЛК).

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не могли законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки незаконних рішень.

Наведені вище норми Конституції України, ЛК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів є публічними та загальнодоступними.

З огляду на наведене, відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах лісового фонду, на якій індивідуальне будівництво заборонено, а тому вона вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог прокурора, який діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, і рішення цього суду слід залишити в силі.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції порушені вимоги ст. 15 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подачі позову) та заявлений спір підлягав вирішенню в порядку господарського судочинства, не заслуговують на увагу.

Велика Палата ВС в постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 444/1786/15 (провадження N 14-355цс18) зазначила таке.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

Вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині позовних вимог до юридичної особи, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до фізичних осіб порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у судах), оскільки дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, що не гарантує дотримання принципу правової визначеності.

Таким чином, в цілому заявлений позов судом вирішено відповідно до вимог закону.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.