Справа № 629/5747/21
Номер провадження 2/629/1556/21
01.12.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Цендри Н.В.
за участю секретаря Капустян М.Є.,
представника позивача Литвинової Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лозова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Харківській області про поновлення порушеного права на отримання земельної частки (паю), суд, -
Позивач звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області вищевказаним з позовом, посилаючись на те, що він з 01.07.1989 року по 07.07.1996 року був членом колективного сільськогосподарського підприємства ім.Леніна, що розташовано на території Садівської сільської ради. 07.07.1996 року ОСОБА_1 був звільнений з членів колгоспу за власним бажанням, про що в трудовій книжці було зазначено «звільнений з членів КСП ім.Леніна за власним бажанням». Саме в цей період проходило паювання земель КСП ім.Леніна, однак ОСОБА_1 , як члена КСП не було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) і він не отримав належну йому за законом земельну ділянку. Позивач звернувся до Лозівської міської ради Харківської області з проханням уточнити список осіб, які мають право на земельну частку (пай), включивши його до цього списку та прийняти рішення про виділення йому земельної частки (паю) у натурі (на місцевості). Однак йому було відмовлено з тих підстав, що уточнення списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) здійснюється на стадії підготовчих робіт, а саме до моменту отримання КСП ім.Леніна державного акту на право колективної власності на землю. Позивач вважає, що у 1996 році при паюванні земель серед членів КСП його помилково не було включено до списку громадян-членів КСП імені Леніна с.Садове Лозівського району Харківської області, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю, що мають право на земельну частку (пай), що позбавляє його права на отримання у приватну власність земельної частки (паю). Щодо строку позовної давності зазначає, що про своє порушене право на отримання земельної частки (паю) дізнався тільки на початку 2019 року під час розмови зі знайомим, який також працював у КСП ім.Леніна та отримав пай, незважаючи на те, що почав працювати у колгоспі набагато пізніше ніж він. Тому звернувся до суду за захистом порушеного права і просить суд, визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель, переданих у колективну власність для сільськогосподарського використання КСП ім.Леніна, розташовану на території Садівської сільської ради Лозівського району Харківської області без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), як за колишнім членом КСП ім.Леніна.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.10.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано час учасникам строк для подання відзиву та письмових пояснень.
Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила її задовольнити.
Представник відповідача Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що право на позов у позивача виникло з 30.01.1996 року, тобто після видачі колективному сільськогосподарському підприємству ім.Леніна державного акта на землю. Позивач про порушене право повинен був би дізнатися з початком розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1993 року, що є загальновідомим фактом, проводилося відкрито, гласно. Процедура розпаювання включала в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акта на право колективної власності на землю, виготовлення та отримання сертифікату на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифікату на державний акт на право приватної власності на землю. Звернувшись у жовтні 2021 року до суду, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом. Також позивачем не наведено обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.
Представник Головного управління Держгеокадастру в Харківській області в судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення, в якому просив провести розгляд справи без участі представника, заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивачем не надано доказів включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Оскільки особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до запису трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 01.07.1989 останній був прийнятий помічником комбайнером в колгосп ім.Леніна з 01.07.1989 року та був членом цього господарства. 07.07.1996 року звільнений з членів колгоспу за власним бажанням. (а.с. 11-14)
Як вбачається з листа секретаря Лозівської міської ради Харківської області від 20.09.2021 року, уточнення списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) здійснювалося на стадії підготовчих робіт, до моменту отримання КСП ім.Леніна державного акта на право колективної власності на землю до 30.01.1996 року. (а.с.15-16)
Рішенням Садівської сільської ради народних депутатів виконавчого комітету від 22.11.1995 року за №26 було вирішено погодити розроблену Лозівським відділом земельних ресурсів технічну документацію по розпорядженню земель КСП ім.Леніна (а.с. 40)

На підставі Рішення №26 від 22.11.1995 року видано Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім.Леніна с.Садове Лозівського району Харківської області серії ХР-20-00-000473 від 30.01.1996 року, та передано у колективну власність 4234,4 га землі в межах згідно плану (а.с.17-19)

Відповідно до Додатка 1 до Державного акта серії ХР-20-00-000473, вбачається, що ОСОБА_1 не значиться у списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства. (а.с.20-39)

Як зазначено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування).

Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай).

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_1 в період з 01.07.1989 року по 07.07.1996 року перебував у трудових правовідносинах із КСП ім.Леніна, з 01.07.1989 року був прийнятий в члени КСП ім.Леніна.

Таким чином, враховуючи що ОСОБА_1 , станом на час видачі 30.01.1996 року КСП ім.Леніна державного акту серії ХР 20-00-000473 був членом КСП, суд приходить до висновку, що не включення його до списку, доданого до вказаного державного акту, неможна вважати правомірним, а отже права ОСОБА_1 у зв`язку з невнесенням його до вказаного списку були порушені.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року.

З позовом про поновлення порушеного права на отримання земельної частки (пай) позивач звернувся лише у жовтня 2021 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, ним не надано.

Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2021 році ОСОБА_1 вказував лише те, що на початку 2019 року йому стало відомо про порушення його права на отримання земельної частки.

Разом з тим, суд не може визнати зазначену причину пропуску строку на звернення до суду поважною, виходячи з наступного.

Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувсь за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача у позовній заяві на ухвалу ВССУ від 27.08.2014 р. по справі № 6-12823св14, згідно якої право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання с/г підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності є безпідставним, оскільки в даній ухвалі мова йде про право особи яка вказана в списку доданого до державного акту, як така, що має право на земельну частку (пай), в нашому випадку позивач не внесений до списку, а отже на дані правовідносини поширюється строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав ОСОБА_1 пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не надано.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 07.04.2020 року (справа № 147/294/18, провадження № 61-20292св19).

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Харківській області про поновлення порушеного права на отримання земельної частки (паю) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Лозівська об`єднана територіальна громада в особі Лозівської міської ради Харківської області, місцезнаходження: Харківська область, м.Лозова, вул.Ярослава Мудрого, буд. 1.

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Харківській області, місцезнаходження: м.Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, під`їзд 1, поверх 6.

Повний текст рішення виготовлено 03.12.2021 року.

Суддя Наталія ЦЕНДРА