Провадження № 2/522/4155/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Тащі (Янчева) Яни Георгіївни, Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексій Миколайович, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління державного архітектурно?будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ОСОБА_3 , Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексій Миколайович, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації. Позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати реєстрацію управлінням державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради декларації № ОД 53 від 30.05.2018 року громадянки ОСОБА_2 про готовність об`єкта до експлуатації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м., житловою площею 13,2 кв.м..

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41485278 від 07.06.2018 року здійснену державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондаром Олексієм Миколайовичем права власності на громадянку ОСОБА_2 з номером записи про право власності №26506540 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 26 кв.м. у реєстраційної справі 101.

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40439143 здійснення державної реєстрації 02.04.2018 року в особі державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, з номером записи №25544414 про право власності форма власності - приватна на підсобне приміщення, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за суб`єктом ОСОБА_2 у реєстраційної справі №101.

- визнати протиправним та скасувати рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер: 41466256 від 06.06.2018 року здійснену державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондаром Олексієм Миколайовичем права власності на громадянку ОСОБА_2 з номером запису 25544414 про право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м, житловою площею- 13,2 кв. м. у реєстраційній справі 101.

- судові витрати покласти на відповідачів.

Підставою звернення позивачки до суду з цими позовними вимогами є порушення ії прав права власності. Декларація про готовність об`єкту до експлуатації №ОД 53 від 30.05.2018 року є недійсною, так як в цьому документі вказані невірні данні та за наявністю порушень ОСОБА_2 умов законодавства у сфері містобудівної діяльності в 2013 році. Крім того, реєстрація права власності на спірні об`єкти здійснена на підставі підробних документів, а саме договору купівлі-продажу від 28.02.2002 року № 3877 та свідоцтва про право власності № 23 від 06.03.2002 року, а також без належних правових підстав. Таким чином, позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, вказувала на порушення ОСОБА_2 її майнових прав та інтересів, а також порушення права користування прибудинковою територією в порядку ст.ст. 321, 355-372 ЦК України.

Вказані обставини на думку позивача порушують її права.

Провадження по справі відкрито, встановлений загальний порядок розгляду справи.

21 січня 2020 року до суду надійшли заперечення Державного реєстратора Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради (т. 1 а.с. 151-153).

23 січня 2020 року до суду надійшов письмовий відзив Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в яких зазначають, що не погоджуються з позовними вимогами в частині скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проведеної 30.05.2018 року за № ОД 53 (т.1 а.с. 141?144).

Зазначають, що законодавством встановлено декларативний принцип на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССI). При цьому замовник відповідно до Закону несе відповідність за повноту та достовірність даних. Таким чином, декларація про готовність об`єкта до експлуатації була зареєстрована на підставі поданого примірникам заповненої декларації. Звертають увагу, що дії управління щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ЩВ 3 від 30.05.2018 року здійснені у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України, з використанням повноваження з тією метою, з якою це повноваження надано та без порушень прав позивача в процесі їх вчинення.

29 січня 2020 року позивачка надала відповіді на відзиви (т. 1 а.с. 161-171).

26 березня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_2 надав суду письмові пояснення (а.с. 198 ? 203).

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, оскільки позивачка набула право власності на спірні об`єкти, а тому відсутні підстави для скасування реєстрації.

Інші учасники справи судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України справа розглянута на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог, виходячи з наступних підстав.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року закрито провадження у справі № 420/5508/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування реєстрації декларації № ОД 53 від 30.05.2018 року та рішень індексний номер: 41485278 від 07.06.2018 року здійснену комунальним підприємством Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Одеської області в особі державного реєстратора Бондара Олексія Миколайовича права власності ОСОБА_2 з номером запису про право власності № 25544414 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею - 26 кв.м.. Судом роз`ясено позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

В ході судового розгляду справи встановлено, 01 грудня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка в цілому, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 89,2 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., відображених у технічному паспорті від 04.11.2011 року (т. 1 а.с. 35).

Позивачка звернулась до суду з цим позовом, в якому зазначає, що спір пов`язаний із порушенням ії цивільних прав на нерухоме майно іншою особою.

Одним із способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є офіційним визнанням та підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч.1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Внесення цих відомостей є тим юридичним фактом, з яким пов`язується момент набуття права власності на нерухомість. Однак таке внесення відомостей повинно мати підставу, адже воно само по собі певною мірою є оформленням, процедурним кроком алгоритму набуття права власності, остаточним фактом в юридичному складі. Отже, самого по собі такого факту бути не може - йому має передувати інші юридично значимі дії.

Судом встановлено, що 13 лютого 2018 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію (індексний номер 40439143) було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м., житлова площа 13,2 кв.м..

Підставами виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право власності на підсобне приміщення серія та номер 23 , виданий 06.03.2002, видавник Приморська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради; договір купівлі-продажу, серія та номер: 3877, виданий 28.02.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., акт прийому-передачі, серія та номер: 27, виданий 04.03.2002 року, видавник: Одеська міська рада та ОСОБА_2 ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 05.06.2018 року, видавник: ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД53, виданий 30.05.2018 року, видавник: Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради.

Так, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 30.05.2018 р. № ОД 53 вважається закінчений будівництвом таготовий до експлуатації об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Згідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до пункту 10 вказаної постанови, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.

Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об`єкта.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

В технічному паспорті відсутні відомості про самочинне будівництво об`єкта нерухомості. Суд не приймає до уваги доводи позивачки щодо порушення ОСОБА_2 умов законодавства у сфері містобудівної діяльності в 2013 році, оскільки зазначені відомості спростовуються встановленими обставинами справи.

Отже, здійснив реєстрацію декларації в 2018 році, що скаржується, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість («Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»)

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються («Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії»).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Таким чином, суд вважає, що скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації після реєстрації права власності на нерухоме майно, виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Щодо набуття права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомості: квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 26 кв.м., державна реєстрація якої здійснена 06.06.2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» Одеської області Бондар О.М. на підставі наступних документів: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер: 8-11459 , видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року у справі № 522/9429/15-ц відмовлено в задоволені позову, в якому з урахуванням уточнень позивачка просила:

- визнати незаконним та скасувати п.1.2 розпорядження голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.02.2002 за №111 «Про відчуження нежитлових приміщень», яким продано власнику квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2 індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді підсобного приміщення площею 27,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку із чим анулювати і вважати недійсним договір купівлі-продажу від 28.02.2002 №3877 та акт прийому-передачі №27 від 04.03.2002 комунальної власності;

- визнати свідоцтво про право власності на підсобне приміщення за № 23 від 06.03.2002 загальною площею 27,5 кв.м., яке видане Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2002 №3877, акту прийому-передачі №27 від 04.03.2002, розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.02.2002 за №111-недійсним;

- усунути перешкоди в здійснені позивачем права власності та користування сантехнічним обладнанням в постачанні води в належній позивачу на праві власності житлової квартири АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати мережу водопостачання та водовідведення, яка розміщена у квартирі АДРЕСА_5 та провести зазначені мережі шляхом початкового підключення окремої водопровідної труби на другий поверх до квартири № 24 власника ОСОБА_1 у цьому ж будинку згідно геодезичної зйомки 1992 року, проекту розподілу і первісного підключення водопровідної мережі по квартирах будинку АДРЕСА_4 за власні кошти з залученням спеціалістів КП « ЖКС «Фонтанський»;

- зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_5 до первісного стану згідно з технічною документацією на будинок та знести самовільно зведені прибудови № 6 (кухню)- загальною площею 6,20 кв.м., №9-кімнату загальною площею-13,3 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 . В цьому ж будинку в квартирі АДРЕСА_5 мешкає ОСОБА_2 . В середині листопада 2012 року в квартиру позивача перестала надходити вода, внаслідок пошкодження мешканцями кв. №22 стояка холодної води - ОСОБА_2 . Під час з`ясування причин відключення квартири позивача від водопостачання їй стало відомо, що 28.02.2002 продано власнику кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_2 індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді підсобного приміщення площею 27,5 кв.м., на думку позивача, без наявності відповідних підтверджуючих документів.

Одеський апеляційний суд постановою від 10 грудня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року залишив без змін. Постанова набрала законної сили.

В постанові зазначено, що «на підставі рішення виконкому Кагановичеської районної ради депутатів трудящих від 30.09.1948 Одеській міській раді належить в цілому будинок АДРЕСА_4 .

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 20.07.2001 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», розташованих у Приморському районі м. Одеси, від 15.01.2001 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», розташованих у Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2001 році», розпорядженням райадміністрації від 31.05.2001 №492 «Про порядок продажу об`єктів комунальної власності на території Приморського району» та рішення Одеської міської ради від 17.04.2001 «Про механізм відчуження об`єктів комунальної власності районними адміністраціями виконавчого комітету Одеської міської ради» п.п. 4 п. 3.3 розділу 3 Положення про райадміністрацію виконкому міської ради, затвердженого рішенням Одеського міськвиконкому 15.06.99 №524, 11.02.2020 Приморською райадміністрацією видано розпорядження Про відчуження нежитлових приміщень та згідно з п. 1.2 вирішено продати ОСОБА_2 підсобне приміщення.

Отже, Приморською районною адміністрацією у межах наданих їй повноважень 11.02.2002 видано розпорядження №111 про продаж ОСОБА_2 індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді підсобного приміщення, площею 27,5 кв.м. по АДРЕСА_4 .

20.02.2002 на замовлення Приморської районної адміністрації Госпрозрахункового центу «Поліс» Виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.02.2002 було виготовлено технічний паспорт та видано довідку-характеристику для відчуження індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді підсобного приміщення, загальною площею 27,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Технічний паспорт від 20.02.2002 виготовлений на підсобне приміщення, не містить відомостей щодо самочинного будівництва.

04.03.2002 року за актом приймання-передачі на виконання договору купівлі-продажу від 28.02.2002 ОСОБА_2 передано підсобне приміщення, загальною площею 27,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

06.03.2002 року на підставі рішення, договору купівлі-продажу та акту приймання передачі ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на підсобне приміщення.

Позивач не довела належними та допустимими доказами здійснення ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем сантехнічним обладнанням та порушення у зв`язку з цим її прав. Не довела й наявність правових підстав для скасування розпорядження та визнання недійсним договору купівлі - продажу та свідоцтва про право власності. У зв`язку з чим суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про приведення самовільно реконструйованої квартири, право власності на яку видано на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації, до попереднього стану».

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивачки, що відомості внесені при реєстрації об`єктів здійснені на підставі документів, які не мають юридичної сили не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому відсутні правові підстави для скасування реєстраційних дій. З урахуванням викладеного, позивачка не надала суду належних доказів для скасування реєстрації декларацій, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності.

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Позивачкою не надано суду належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують порушення ії прав та охоронюваних інтересів у цьому спорі (ст.ст. 77, 80 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд вважає, що позивачка не довлела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, тому, з урахуванням викладеного, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 16, 316, 317, 321 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 353, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Тащі (Янчева) Яни Георгіївни, Державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексій Миколайович, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 08 лютого 2021 року.

Суддя Р.Д. Абухін

28.01.2021