ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 401/966/20

провадження № 22-ц/4809/882/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Дуковського О.Л., Єгорової С.М.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.11.2020, суддя Іващенко В.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми депозиту та відсотків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми депозиту та відсотків.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 квітня 2015 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу на один місяць з автоматичною пролонгацією договору на той самий строк, до виявлення бажання клієнта припинити договір.

Початкова сума вкладу становила 58000 гривень з нарахуванням 13 відсотків річних.

Отримавши в лютому 2020 року виписку по депозитному рахунку, виявив невірне нарахування відсотків в період з 01.07.2016 року по 28.11.2017 року, та взагалі не нарахування відсотків в період з 01.01.2018 року по 01.05.2020 року.

Банк не виплачує суму вкладу посилаючись на те, що ОСОБА_1 має заборгованість за договором фінансового лізингу.

Відповідач пояснює вказані дії тим, що у 2014 році між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір фінансового лізингу, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у користування автомобіль, «Богдан 21101», державний номер НОМЕР_1 .

04 березня 2015 року зазначений автомобіль був викрадений, після чого були припинені платежі за договором, оскільки вважав, що страхування повністю покриє збитки банку від викрадення автомобіля.

Рішенням суду від 23.01.2018 року на користь банку з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором фінансового лізингу в сумі 40159,45 гривень.

Договір вкладу надає право банку, після закінчення строку вкладу, використати вклад та нараховані відсотки на погашення заборгованості, однак банк цим правом не скористався.

На пропозицію про перерахунок коштів банківського вкладу в рахунок погашення боргу за договором фінансового лізингу, банк не погодився вказавши про накладення відділом ДВС арешту на депозитний рахунок, не звертаючи увагу на те, що в дійсності арешт з вказаного рахунку був знятий 10.02.2020 року.

Позивач зазначив, що банк не повертає суму вкладу з відсотками та не погоджується використати вказані кошти для погашення боргу за договором фінансового лізингу, а тому без звернення до суду не можливо вирішити вказаний спір, тому позивач просив стягнути з відповідача суму вкладу з відсотками у розмірі 111556,65гривень.

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.11.2020 позов задоволено.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.02.2021 у задоволенні заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про скасування заочного рішення відмовлено.

22.02.2021 від ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла заява, в якій він повідомив про те, що його брат ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що належних та допустимих доказів порушення зі сторони Банку норм закону позивач не надав.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.04.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.05.2021 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10.06.2021 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.11.2020, по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми депозиту та відсотків для вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступників.

08.10.2021 року від приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Бабенка В.М. надійшов лист, в якому повідомлено, що ним відкрита спадкова справа 30 березня 2021 за № 22/2021 після померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно даних Спадкового реєстру заповіти та спадкові договори укладені від імені ОСОБА_1 відсутні. Спадкоємцю ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом 01.10.2021. Також надано копію витягу про реєстрацію спадкової справи від 30.03.2021.

12.10.2021 ОСОБА_2 подав заяву про залучення його в якості правонаступника позивача, ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18.10.2021 призначено справу до розгляду для вирішення питання про поновлення провадження у справі та розгляд по суті.

До суду від ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

На запит апеляційного суду від приватного нотаріуса В.М. Бабенка надійшла копія спадкової справи відкритої 30 березня 2021 після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25.11.2021 поновлено апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25.11.2021 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми депозиту та відсотків правонаступника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 його брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25.11.2021 продовжено строк розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 02 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений депозитний договір строком на 1 місяць з автоматичним продовженням на той же строк, до виявлення бажання вкладника отримати свої кошти.

Відповідно до договору початкова сума вкладу становила 58000 гривень з нарахуванням 13 відсотків річних (а.с.25).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 12 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського округу Швець Р.О. Зазначеним рішенням суду встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за договором фінансового лізингу від 27 лютого 2014 року не є безспірною, була предметом судового розгляду, за результатом якого ухвалене відповідне судове рішення (а.с.5-12).

Суд першої інстанції зазначив, що із супровідних листів Світловодського МВДВС від 10.02.2020 року вбачається, що на адресу АТКБ «Приватбанк» були надіслані постанови державного виконавця від 10.02.2020 року про скасування арешту з рахунків боржника ОСОБА_1 , накладених згідно постанови від 05.08.2019 року(а.с.13-14).

18 лютого 2018 року ОСОБА_1 звертався з пропозицією до ПАТ КБ «Приватбанк» про утримання боргу за договором фінансового лізингу в сумі 40159,45 гривень, за рахунок депозитного вкладу та повернення решти коштів в готівковій формі в будь-якому відділення.

25 лютого 2018 року представник банку у своєму листі відповів про дотримання вимог чинного законодавства, але жодним чином не відреагував на пропозицію ОСОБА_3 про погашення заборгованості за договором, також не повідомив про розірвання договору банківського вкладу (а.с.18,19).

12 червня 2018 року ОСОБА_1 повторно звертався з пропозицією до ПАТ КБ «Приватбанк» про утримання боргу за договором фінансового лізингу в сумі 40159,45 гривень, як це встановлено рішенням суду від 02.11.2017 року, за рахунок депозитного вкладу та повернення решти коштів в готівковій формі в будь-якому відділення.

Зазначена пропозиція була отримана банком 15 червня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням(а.с.20).

Суд першої інстанції зазначив, що із розрахунків нарахувань за договором банківського вкладу наданих позивачем до позову, за період з липня 2016 року по квітень 2020 року вбачається, що загальна заборгованість банку за депозитним договором від 02.04.2015 року становить 111556,65гривень, з урахуванням відсоткової ставки обумовленої договором 13 % річних, або 1,08% в місяць (а.с.15-17).

Із виписки наданої банком за договором «Депозит Плюс», укладеного між банком та ОСОБА_1 від 02.04.2015 року вбачається, що за період з 01.04.2015 року по 30 листопада 2017 року на рахунку НОМЕР_2 , міститься сума в розмірі 75674,55грн (а.с.21-24).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність банку стосовно відсутності реагування на звернення ОСОБА_1 від 18 лютого 2018 року та 12 червня 2018 року про погашення кредиту за рахунок депозитного вкладу, жодним чином не може свідчити про припинення дії договору банківського вкладу від 02.04.2015 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції встановив, що банк жодним чином не повідомив ОСОБА_1 про припинення дії договору банківського вкладу від 02.04.2015 року, крім того безпідставно не проведено погашення кредитного договору за рахунок коштів розміщених на депозитному рахунку, належного ОСОБА_1 .

Сума коштів, що розміщені на депозитному рахунку значно перевищує суму заборгованості ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки його вимоги ґрунтуються на законі та підтверджені належними та допустимими доказами, дослідженими в ході судового засідання.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений депозитний договір строком на 1 місяць з автоматичним продовженням на той же строк, до виявлення бажання вкладника отримати свої кошти.

Відповідно до договору початкова сума вкладу становила 58000 гривень з нарахуванням 13 відсотків річних (а.с.25).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 12 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського округу Швець Р.О. (а.с.5-12).

З матеріалів справи вбачається, що Світловодським МВДВС від 10.02.2020 року на адресу АТКБ «Приватбанк» надіслані постанови державного виконавця від 10.02.2020 року про скасування арешту з рахунків боржника ОСОБА_1 , накладених згідно постанови від 05.08.2019 року(а.с.13-14).

18 лютого 2018 року ОСОБА_1 звертався з пропозицією до ПАТ КБ «Приватбанк» про утримання боргу за договором фінансового лізингу в сумі 40159,45 гривень, за рахунок депозитного вкладу та повернення решти коштів в готівковій формі в будь-якому відділення.

25 лютого 2018 року представник банку у своєму листі відповів про дотримання вимог чинного законодавства однак відносно пропозиції ОСОБА_1 лист не містить інформації. (а.с.18,19).

12 червня 2018 року ОСОБА_1 повторно звертався з пропозицією до ПАТ КБ «Приватбанк» про утримання боргу за договором фінансового лізингу в сумі 40159,45 гривень, як це встановлено рішенням суду від 02.11.2017 року, за рахунок депозитного вкладу та повернення решти коштів в готівковій формі в будь-якому відділення.

Вказана пропозиція була отримана банком 15 червня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.20).

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що відповідно до п. 12 договору строкового банківського вкладу «Депозит плюс» від 02.04.2015 року при наявності простроченої заборгованості за кредитами, наданими Банком, банк має право на свій розсуд , зокрема розірвати цей договір. Враховуючи умови договору, 28.11.2017 року, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю за договором фінансового лізінгу від 27.02.2014 року Банк скористався своїм правом та прийняв рішення про розірвання Договору банківського вкладу «Депозит плюс» від 02.04.2015 року. До дати розірвання договору відсотки нараховувались відповідно до умов укладеної угоди.

На зазначені обставини відповідач посилається і в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені доводи.

З договору № SAMDNWFD600 Вклад «депозит Плюс» на 1 місяць від 02.04.2015 року вбачається, що пунктом 12 визначено, що якщо у ОСОБА_1 мається заборгованість по кредиту, виданого банком, або він є поручителем по кредиту по якому є заборгованість, банк має на власний розсуд, після закінчення строку вкладу перерахувати вклад і нараховані відсотки на поточний або картковий рахунок вкладника з подальшим використанням для погашення заборгованості, або розірвати договір, при цьому банк направляє письмове повідомлення з зазначенням дати розірвання договору. Влад і нараховані відсотки перераховуються на поточний чи картковий рахунок вкладника з подальшим використанням для погашення заборгованості. Списання коштів здійснюється меморіальним ордером.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження, що банком 28.11.2017 року було розірвано договір банківського вкладу і позивач був належним чином повідомлений про зазначені дії.

Доводи апеляційної скарги, що після розірвання договору відповідач правомірно не нараховував відсотки за договором після 28.11.2017 року є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що договір вкладу від 02.04.2015 року не припинив свою дію і діяв на час звернення позивачу у суд з даним позовом.

Із розрахунків нарахувань за договором банківського вкладу наданих позивачем до позову, за період з липня 2016 року по квітень 2020 року вбачається, що загальна заборгованість банку за депозитним договором від 02.04.2015 року становить 111556,65гривень, з урахуванням відсоткової ставки обумовленої договором 13 % річних, або 1,08% в місяць (а.с.15-17).

Зазначений розрахунок не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Із виписки наданої банком за договором «Депозит Плюс», укладеного між банком та ОСОБА_1 від 02.04.2015 року вбачається, що за період з 01.04.2015 року по 30 листопада 2017 року на рахунку НОМЕР_2 , міститься сума в розмірі 75674,55 грн. (а.с.21-24).

Встановлені обставини свідчать, що після 30 листопада 2017 відповідач не нараховував відсотки відповідно до умов депозитного договору від 02.04.2015 року.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відмовивши ОСОБА_1 у видачі вкладу з нарахованими відсотками згідно його заяви, Банк порушив норми ч. 3 ст.1060 ЦК України та Договору банківського вкладу «Депозит Плюс» № SAMDNWFD600 від 02.04.2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу у розмірі 111556,65 грн.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», відхилити.

Заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.11.2020 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: