Провадження № 4-с/205/42/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Терещенко Т.П., за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Штефан Світлани Олександрівни щодо скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Представник скаржника ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № 43692139 на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2/205/4634/2013 від 08.01.2014 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 боргу зі сплати аліментів. Стягнення боргу проводиться Новокодацьким ВДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Дніпропетровській області. 13.03.2018 року державним виконавцем винесені постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон і про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. Боржник не заперечує проти наявності та стягнення боргу, але при цьому наголошує на тому, що при наявності вказаних вище обмежень фізично не може працювати за фахом та отримувати грошові кошти для оплати зазначеного боргу. Постанова про відкриття виконавчого провадження боржнику не була вручена, відповідно йому не було відомо про це виконавче провадження. Також боржника не повідомлено про розрахунок заборгованості. Крім того, в період з лютого 2019 року по кінець 2019 року боржник добровільно сплачував аліменти на утримання дітей поки працював водієм в Польщі та після повернення із заробітків у Республіці Польща. Таким чином, обмеження у праві керування т/з та обмеження у праві виїзду за кордон не дозволяють на цей момент та в майбутньому боржнику поїхати на роботу до Республіки Польща за для заробітку коштів для сплати в тому числі аліментів. У зв`язку із чим, просить скасувати постанови від 13.03.2018 року у ВП № 43692139 щодо нього про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, виїзду за кордон та зобов`язати Новокодацький ВДВС м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального Управління юстиції у Дніпропетровській області направити відомості про скасування постанов щодо нього про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до ТСЦ 1242 і Головного управління ДМС у Дніпропетровській області.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 поновлено пропущений строк звернення до суду зі скаргою, відкрито провадження за скаргою та призначено розгляд скарги у судовому засіданні за участю сторін, які були належним чином повідомлені про розгляд скарги.

13 жовтня 2021 року представник Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) засобами поштового зв`язку Укрпошта направив на адресу суду відзив на скаргу, який надійшов до суду 22 жовтня 2021 року, в якому зазначив, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у Новокодацькому ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження №56622704 щодо стягнення з ОСОБА_1 , а саме: виконавче провадження №43692341 з примусового виконання виконавчого листа №2/205/4634/2013 виданого 08.01.2014 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 300,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною шестирічного віку; виконавче провадження №43692139 з примусового виконання виконавчого листа №2/205/4634/2013 виданого 08.01.2014 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; виконавче провадження №47709066 з примусового виконання виконавчого листа №205/10634/14 виданого 02.04.2015 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення аліментів в розмірі 25 000,00 грн. Дії державного виконавця направлені на виконання вимог виконавчого документу, проведені у повній відповідності з вимогами чинного законодавства, зокрема Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 12.03.2018 р. і 20.07.2021 р. винесені постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, копії яких направлені сторонам виконавчого провадження до відома, відповідним державним органам та банківським установам до виконання. Крім того, державним виконавцем 13.03.2018 винесені постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Перевіркою матеріалів виконавчого провадження встановлено, що боржником ОСОБА_1 не надавались квитанції про сплату ним аліментів та не надавалась інформація про працевлаштування на посаді водія. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. В той же час, відповідно до вимог чинного законодавста, зокрема положень Сімейного кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження», аліменти є щомісячним платежем, а отже на боржника ОСОБА_1 покладений обов`язок щомісячно надавати до відділу виконавчої служби відомості щодо свого працевлаштування, докази сплати аліментів, інформацію щодо зміни майнового стану. Матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що боржник ОСОБА_1 був обізнаний про наявність аліментних зобов`язань присуджених рішенням суду з 2013 року, про наявність відкритих виконавчих проваджень, а отже боржник повинен проявляти добросовісну процесуальну поведінку, цікавитися у розумні строки перебігом виконавчих проваджень, отримувати кореспонденцію, яка надходить на його адресу та зобов`язаний щомісячно надавати до відділу докази сплати аліментів, довідки з місця роботи та інформацію щодо зміни свого матеріального стану, чого ним зроблено не було. З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що оскаржувані дії на рішення державного виконавця вчинені та прийняті відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», у межах його повноважень, права боржника у цьому виконавчому провадженні не було порушено, Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) наголошує на необґрунтованості скарги, у задоволенні якої слід відмовити.

Представник скаржника Шестіріков А.В. письмово скаргу підтримав, просив задовольнити та розглядати справу без його участі та участі скаржника.

Представник Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надала до суду клопотання, в якому просила вирішити питання без участі представника відділу згідно чинного законодавства.

Стягувач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що на виконанні у Новокодацькому ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження №56622704 щодо стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 , а саме: виконавче провадження №43692341 з примусового виконання виконавчого листа №2/205/4634/2013 виданого 08.01.2014 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 300,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною шестирічного віку; виконавче провадження №43692139 з примусового виконання виконавчого листа №2/205/4634/2013 виданого 08.01.2014 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; виконавче провадження №47709066 з примусового виконання виконавчого листа №205/10634/14 виданого 02.04.2015 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення аліментів в розмірі 25 000,00 грн. (а. с. 70, 71).

Також судом встановлено, що 13 березня 2018 року державним виконавцем Новокодацького ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Штефан С.О. винесені постанови про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України і про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами (а. с. 130-134).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем Сидоріною Д.М., заборгованість по аліментам ОСОБА_1 станом на 01 липня 2021 року становить 123224 грн. 83 коп. (а. с. 194).

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

За ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

За правилами ч.5 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З аналізу вищезазначених положень ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що за наявності у боржника заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, державний виконавець, в залежності від розміру утвореної заборгованості, має право зокрема, встановити боржнику ряд обмежень визначених п. п. 1-4 ч. 9 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбаченост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано положеннями розділу VII ЦПК України.

Статтею447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 448 ЦПК України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У рішенні у справі "Янголенко проти України", no. 14077/05 від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Відтак, розглядаючи скарги на дії судових виконавців, суди повинні давати обґрунтований аналіз обставин порушення виконавчого провадження, визначати значущість помилок чи недоліків, допущених судовим виконавцем в контексті того, щоб не допустити без виконання остаточних та значущих судових рішень на шкоду однієї з сторін виконавчого провадження.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" no. 15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також, Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Виконання рішення суду провадиться на підставі виданого ним виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, який є виконавчим документом. (ч. 1, 3 ст. 431 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Якщо боржнику відомо про існування рішення суду, яке набрало законної сили, воно підлягає обов`язковому виконанню, не залежно від того чи знаходиться це рішення на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, чи не знаходиться.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висловлена у постанові від 18.10.2018 року у справі 442/2670/17 судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання незалежно від факту звернення виконавчого документа до примусового виконання.

Невиконання судового рішення у добровільному порядку змушує сторону, на користь якої прийнято судове рішення, звернутися у встановленому законом порядку до примусового виконання рішення, що створює для іншої сторони несприятливі наслідки.

Таким чином, суд вважає безпідставні доводи представника скаржника щодо оскаржуваних постанов, оскільки матеріали скарги не містять належних, допустимих, достатніх доказів на які він посилається у скарзі.

Згідно роз`яснень Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у п. З постанови від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець перевірив виконання рішення суду, а оскільки воно не було виконано, діяв виключно відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відомостей чи доказів, що боржник ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність боргових зобов`язань присуджених рішенням суду, про наявність виконавчого провадження, судом не встановлено, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах виконавчого провадження заявами боржника ОСОБА_1 від 2014 р., 2015 р., 2017 р., 2018 р. та копіями чеків про часткову сплату аліментів (а. с. 80-88, 89-103), а отже боржник повинен проявляти добросовісну процесуальну поведінку, цікавитися у розумні строки перебігом виконавчого провадження.

Також судом встановлено з матеріалів справи, що боржником ОСОБА_1 не виконуються вимоги щодо сплати аліментів, борг на цей час не погашено та відсутні відомості про повне погашення заборгованості, лише надані скаржником квитанції щодо сплати аліментів за січень-травень 2019 року, коли на час подання скарги на дії державного виконавця пройшло вже більше двох років.

Інших порушень по суті виконавчих дій в скарзі не наведено. Зазначені в скарзі обставини, не можуть бути підставою для їх скасування за відсутності суттєвих та грубих порушень Закону при їх винесенні, які існували на момент їх прийняття.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені у скарзі вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду скарги, дійшов висновку, що викладені в скарзі твердження щодо порушення державним виконавцем прав та законних інтересів боржника за виконавчим провадженням спростовуються матеріалами справи, оскільки державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням встановлених обставин, з огляду на те, що оскаржувані дії та рішення державного виконавця вчинені та прийняті відповідно до закону, у межах його повноважень, права боржника у цьому виконавчому провадженні не було порушено, суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги, у задоволенні якої слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Штефан Світлани Олександрівни щодо скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Т.П. Терещенко

.