провадження 2/201/277/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради, треті особи Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання протиправним і скасування рішення і запису про державну реєстрацію, визнання недійсним договору іпотеки, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 грудня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання протиправним і скасування рішення і запису про державну реєстрацію, визнання недійсним договору іпотеки, визнання права власності, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилається на те, що вона, починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

До 1989 року вона, ОСОБА_1 , та її батьки - ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати), разом з ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 приходиться рідним братом батьку позивачки - ОСОБА_4 ..

У вересні 1989 року на їх родину було видано вказаний ордер на житлове приміщення, в якому було зазначено наступний склад сім`ї: ОСОБА_2 (наймач), ОСОБА_4 (брат), ОСОБА_5 (дружина брата), ОСОБА_1 (донька брата). Вони з сім`єю переїхали до цієї квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв ОСОБА_4 (батько позивачки) та по досягненню повноліття - вона, як мешканець даної квартири.

Так званий «наймач» ОСОБА_2 у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, як стверджує позивач, що він є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році ОСОБА_2 після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту ОСОБА_2 вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори.

Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. До теперішнього часу жодних дій щодо оформлення права власності на дане житло ними не вчинялось, оскільки не існувало якихось спірних питань в колі їх сім`ї стосовно даного майна, вони на законних підставах проживали у даній квартирі. Як вона вважала, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо даної квартири не вносились. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні вона, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі і ОСОБА_2 .

При цьому, приблизно на початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано ОСОБА_2 .

Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме ОСОБА_2 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину ОСОБА_3 дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає обґрунтовані сумніви у реальності цивільних відносин ОСОБА_2 з громадянином ОСОБА_3 . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним ОСОБА_2 ..

Таким чином, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, ОСОБА_2 , у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру.

Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд про визнання протиправними вказаних рішень, скасування рішень про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до цього порушення, скасувати запис про реєстрацію права власності на їх майно, визнати недійсним договір іпотеки, зняти з реєстрації ОСОБА_2 і визнати недійсним свідоцтво про право власності на його ім`я, визнати за позивачкою право власності на це майно за набувальною давністю, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними, надуманими та необґрунтованими, прав та законних інтересів позивача ними не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представники відповідачів Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнали і вважали за можливе розгляд справи за наявними матеріалами по закону.

Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, проти позовних вимог не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується також і штампом Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 12 квітня 2002 року в її паспорті громадянина України, згідно з яким її місце проживання зареєстровано саме за цією адресою. До 1989 року вона, ОСОБА_1 , та її батьки - ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати), разом з ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 є рідним братом батьку позивачки - ОСОБА_4 .

У вересні 1989 року на їх родину було видано вказаний ордер на житлове приміщення, в якому було зазначено наступний склад сім`ї: ОСОБА_2 (наймач), ОСОБА_4 (брат), ОСОБА_5 (дружина брата), ОСОБА_1 (донька брата). Вони з сім`єю переїхали до цієї квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв ОСОБА_4 (батько позивачки) та по досягненню повноліття - вона, як мешканець даної квартири.

ОСОБА_2 у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, що він, як стверджує позивач, є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році ОСОБА_2 після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту ОСОБА_2 вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори.

Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні позивачка, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі ОСОБА_2 .

При цьому, приблизно на початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано ОСОБА_2 .

Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме ОСОБА_2 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину ОСОБА_3 дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає сумніви у реальності цивільних відносин ОСОБА_2 з громадянином ОСОБА_3 . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним ОСОБА_2 .

Отже, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, ОСОБА_2 у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до п. 1 ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім цього, згідно з п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року визначено, що для Державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі, заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору.

Отже, відповідач ОСОБА_2 був зобов`язаний надати, а державний реєстратор Логвінова Л.І., мав повноваження провести перереєстрацію права власності на спірне майно, тільки у разі наявності доказів отримання відповідачами вимоги про усунення порушень, а також за наявності доказів того, що з моменту отримання ними цієї вимоги сплило ЗО днів. Ця вимога була порушена. Державним реєстратором порушено п. 1 ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», а саме не встановлено відповідність заявлених відповідачем прав на спірне майно й наданих реєстратору документів на реєстрацію законних прав вимогам законодавства.

Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Вважає дії відповідачів по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що її права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як вже було встановлено, що позивачка дійсно, починаючи з 29 вересня 1989 року на підставі та згідно ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року, зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

До 1989 року вона, ОСОБА_1 , та її батьки - ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати), разом з ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 приходиться рідним братом батьку позивачки - ОСОБА_4 .. ОСОБА_2 у даній квартирі майже не проживав, а з огляду на те, як стверджує позивач, що він є особою з міцними зв`язками у кримінальному світі, неодноразово судимим, більшу частину цього періоду, з дев`яностих років по теперішній час, він провів у місцях позбавлення волі відбуваючи численні покарання. Так, у 2013 році ОСОБА_2 після відбування покарання в Солонянській виправній колонії № 21 УДД України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, повернувся до м. Дніпро. З цього моменту ОСОБА_2 вже остаточно припинив проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично жодного відношення до цього об`єкту нерухомості з того моменту він не мав. У квартирі вільно, відкрито та на законних підставах проживала позивачка, яка і сплачувала всі комунальні платежі та збори.

Питанням приватизації квартири а ні позивачка, а ні її вказана сім`я не займалися. Жодних розпоряджень, вказівок або погоджень щодо вчинення приватизаційних або реєстраційних дій стосовно даної квартири а ні вона, а ні її батько та мати нікому не давали, в тому числі і ОСОБА_2 .. На початку грудня 2019 року позивачка, отримавши через юриста інформаційну довідку з ДРРПНМ, випадково дізналась, що дану квартиру 09 жовтня 2017 року було зареєстровано реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. в даному реєстрі та присвоєно номер об`єкта нерухомого майна 101. Підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Одноособовим власником майна вказано ОСОБА_2 .

Крім того, в реєстрі містяться відомості стосовно того, що 20 вересня 2019 року було внесено запис щодо державної реєстрації іпотеки даного майна. А саме ОСОБА_2 20 вересня 2019 року передав в іпотеку громадянину ОСОБА_3 дану квартиру в забезпечення виконання певного договору позики від 20 вересня 2019 року. При цьому строк виконання зобов`язання складає всього один місяць - до 20 жовтня 2019 року, а сума позики 500 000 грн. Таким короткий строк позики, яка забезпечена іпотекою цілої квартири, на думку позивача, викликає обґрунтовані сумніви у реальності цивільних відносин ОСОБА_2 з громадянином ОСОБА_3 . Зазвичай такі схеми з короткострокових іпотек з подальшим зверненням стягненням на предмет іпотеки використовуються саме у чорних оборудках з нерухомих майном, до однієї з яких і є причетним ОСОБА_2 ..

Таким чином, відповідно до відомостей з ДРРПНМ, ОСОБА_2 , у 2017 році, діючи без відома позивача та відома інших мешканців квартири, самовільно здійснив приватизаційні та реєстраційні дії та набув право власності на вказану квартиру.

У цій справі позивач просить визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності на приміщення позивача за ОСОБА_2 .. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на квартиру, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за ОСОБА_2 , а не за позивачем. Останній обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права на квартиру та відсутністю брата батька правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Судом з`ясовано, що свідоцтво про право власності на житло, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради начебто на ім`я ОСОБА_2 , яке в подальшому було використано ОСОБА_2 для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - є завідомо підробленим документом, виходячи з наступного: 1) документи з такими серійними номерами не видаються Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради; вказане свідчить про очевидну підробку даного документу та відсутність відомостей про оформлення та існування такого документу в діловодстві Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, 2) ОСОБА_2 не мав достатніх правових підстав самочинно, одноособово, без погодження з іншими мешканцями приміщення в законному порядку здійснити приватизацію даного житла та набути відповідне право власності; за даними фактами позивачем було подано до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення з вказаних фактів. Сукупність вказаного свідчить про те, що ОСОБА_2 , використовуючи завідомо підроблені документи вчинив протиправні (шахрайські) дії з незаконної реєстрації за собою права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала до державного житлового фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Статтею 2 Закону визначено, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Таким чином, до моменту приватизації вказана квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала до державного житлового фонду, а відповідне право користування із потенційним правом приватизації було надано складу мешканців займаної квартири на підставі ордеру, до складу яких входила, поміж іншого, і позивач. Отже, вказане майно було на підставі ордеру законно надано державою у користування наймачам: позивачу, ОСОБА_2 , членам її сім`ї.

На момент вчинення реєстраційних дій ОСОБА_2 ще знаходився у статусі наймача, а власником майна продовжувала бути держава. Таким чином, ОСОБА_2 , виявивши бажання здійснити приватизацію даного житла мав діяти у суворій відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який вимагає згідно ч. 2 ст. 8 надання письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. А ні позивач, а ні члени її сім`ї такої згоди ОСОБА_2 в жодній формі не надавали.

Окрім цього, як Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», так і профільний Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на дату державної реєстрації у 2017 році) презюмують та містять вимоги стосовно того, щоб приватизація житлового фонду та державна реєстрація права власності на підставі свідоцтв виданих за результатами даної приватизації відбувалась та здійснювалась на підставі офіційних документів, оформлених та виданих уповноваженими на це державними органами. Здійснення приватизаційних та реєстраційних дій на підставі завідомо підроблених документів, оформлених від імені уповноважених на це державних органів для надання таким підробленим документам статусу офіційності є неправомірним та незаконним.

Так, в силу п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

При цьому, згідно з ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи.

У випадку встановлення правоохоронними органами факту здійснення державної реєстрації на підставі та з використанням підроблених документів, вказані документи підлягають визнанню судом недійсними, а рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню.

З огляду на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37566204 від 13 жовтня 2017 року прийняте державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І. на підставі якого було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на спірне майно, було прийнято на підставі підробленого документу - Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 22 вересня 2017 року, вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним, а рішення і запис про це підлягають визнанню неправомірними та скасуванню.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Таким чином, до договору іпотеки ставляться вимоги та можуть застосовуватися підстави його недійсності згідно з Главою 16 ЦК України - Правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Враховуючи вищевикладене, після здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі завідомо підробленого свідоцтва про право власності, ОСОБА_2 , завідомо розуміючи, що право власності він набув незаконно, а від так у нього не виникло достатнього обсягу прав на це майно, як цього вимагає ЦК України, вирішив розпорядитись цим майном та передати його в іпотеку.

Таким чином, після визнання скасування судом державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказане майно, договір іпотеки від 20 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним як похідний правочин щодо цього майна, вчинений ОСОБА_2 при повному усвідомленні набуття ним права власності на майно передане в іпотеку на підставі підробленого свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 22 вересня 2017 року.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» (частина перша та друга статті 36 цього Закону у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 »).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у зазначеній редакції).

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41)).

Приписи частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Стосовно вимог про право власності.

Як вже було зазначено ОСОБА_1 з вересня 1989 року на підставі ордеру на житлове приміщення № 4213, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі протоколу засідання комісії з обміну житлової площі за № 39 від 27 вересня 1989 року зареєстрована (прописана) і станом на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З 1989 року вона вільно, відкрито, правомірно, добросовісно, на законних підставах користуюсь вказаним нерухомим майном. З моменту видачі ордеру у 1989 року сплату всіх комунальних платежів, експлуатаційних витрат тощо відносно цієї квартири справляв її батько - ОСОБА_4 та по досягненню повноліття - позивачка, як мешканець та користувач даної квартири.

Починаючи з лютого 2017 року зареєстрованими мешканцями даної квартири є лише дві особи: позивач, як особа яка прожила там більшу частину свого життя з 1989 року, та ОСОБА_2 , який більшу частину цього терміну провів у місцях позбавлення волі, та вказаним житлом фактично не користувався, не доглядав його, не справляв жодних комунальних платежів.

Фактично ОСОБА_2 проявив інтерес до вказаного житла лише у 2017 році. При цьому, він свідомо порушив ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка вимагає письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), для проведення приватизаційних дій. Натомість, ОСОБА_2 вдався до використання завідомо підробленого свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 від 22 вересня 2017 року для оформлення права власності. Таким чином ОСОБА_2 свідомо знехтував правами інших мешканців житла, зокрема позивача, та намагався протиправно позбавити її права користування даною квартирою та пропорційного набуття на неї права власності.

При цьому, жодного відношення до даної квартири, окрім того, що його зазначено як наймача у ордері на житлове приміщення, ОСОБА_2 починаючи з 1989 року до даної квартири не мав.

З огляду на фактичні обставини справи, після задоволення вищевикладених позовних вимог щодо скасування незаконної реєстрації права власності ОСОБА_2 стоїть питання про визнання за позивачем такого права, керуючись приписами ЦК України щодо набувальної давності.

Так, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство); по-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги; по-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю 10 років, для рухомого майна - 5 років.

За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України. При цьому, деякі групи об`єктів набувальної давності мають особливий статус: нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери.

Так, згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Ключовим у розрізі аспекту набувальної давності є встановлення добросовісності володіння. Так, добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів слід враховувати факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як користувач майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які підлягають доказуванню, є: майно не виключено з цивільного обороту, та може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

За загальним правилом, набуття права власності на державне та комунальне майно здійснюється в порядку приватизції. Проте, вказана практика передбачає, що: право на приватизацію майна належить лише одній особі; або декільком особам, які при цьому солідарно виявляють бажання здійснити приватизацію та готові надати відповідну згоду; між особами, які претендують на реалізацію свого права на приватизацію, відсутній спір з цих підстав.

За фактичних обставин справи ОСОБА_2 не здійснював жодних дій для погодження з позивачем, як іншим користувачем майна, питань щодо здійснення приватизації майна, яке знаходиться у них в користуванні. Натомість, ОСОБА_2 зробив спробу протиправно, з використанням підроблених документів набути одноосібне право власності на дане майно, чим повністю позбавити позивача таких прав. За таких обставин, між сторонами у справі виник спір стосовно прав на вказане нерухме майно, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , який підлягає вирішенню саме в судовому порядку.

Крім вказаного зазначаю, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Дніпровської міської ради в тому числі і про визнання права власності за набувальною давністю, в якій, з урахуванням уточнення, просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В обгрунтування цих вимог позивачка зазначає, що оскільки вона з 1989 року по теперішній час відкрито і безперервно користується вищевказаною квартирою, то, на її думку, на підставі ст. 344 ЦК України вона набула право власності на цю квартиру за набувальною давністю.

Правовідносини між учасниками справи по цим вимогам виникли із виникнення права власності за набувальною давністю. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається' за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. ,

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61- 19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь- якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/23 3 8/16-ц (провадження № 61- 2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Позивачці достеменно було відомо, що відповідач є власником спірної квартири і у неї (позивача) відсутні підстави для набуття права власності, втім позивач не вжила жодних заходів для набуття права власності на спірне нерухоме майно зі згоди власника (купівлі- продаж, дарування, міна тощо), а володіє і користується квартирою на підставі ордеру.

Посилання позивача у позові на те, що з 1989 року вона заволоділа добросовісно та відкрито спірним нерухомим майном, сплачує всі комунальні послуги, не спростовують зазначених вище висновків, оскільки вказана квартира взагалі не перебувала у власності будь-кого. Право власності є непорушним і підлягає захисту з боку держави, що гарантується Конституцією України, а також на міжнародному рівні, зокрема ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини ї основоположних свобод. В даному випадку визнання права власності за набувальною давністю саме по собі призведе до порушення прав відповідачів.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Крім того, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, шо ОСОБА_2 фактично з 1989 року не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі та інші збори, не приймає участь в обслуговуванні та поліпшенні квартири, враховуючи те, що ним чиняться спроби протиправного позбавлення позивача право користування вказаним приміщенням, що існують підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування даним житлом і зняття його з реєстраційного обліку.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно відповідач зареєстрований у вказаному житлі, в цьому будинку не мешкає тривалий час, відповідач фактично звільнив це житло, інші члени сім`ї попередників чи особисто відповідач у вказаному житлі не мешкали тривалий час і не мешкають, за комунальні послуги не сплачують, в цій квартирі не має їх речей, але реєстрація відповідача в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 57 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , а потім і за ОСОБА_3 ).

Щодо способу захисту права власності позивача.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 ). Суд звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на приміщення квартири за ОСОБА_2 фактично стосується запису про це право від 13 жовтня 2017 року.

Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивачів. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на приміщення квартири за ОСОБА_2 , у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, обрали в цій частині спосіб захисту її порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Відповідно до п. 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року (в редакції станом на 06 жовтня 2015 року), у разі проведення державної реєстрації виникнення права власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до запису про право власності та суб`єкта цього права такі відомості щодо суб`єкта права власності: для фізичної особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства): прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; податковий номер (крім громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); номер та серія паспорта громадянина України (для громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); реквізити документа, що посвідчує особу власника (номер та серія документа, дата його видачі, відомості про суб`єкта, що здійснив його видачу, тощо); форма власності; вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності); розмір частки у праві спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності); підстава для виникнення права власності: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; підстава для внесення запису про право власності та суб`єкта цього права: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяви, на підставі якої проводиться державна реєстрація прав; прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

Згідно п. 31 вищевказаного Порядку, під час проведення державної реєстрації переходу права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав державний реєстратор замість існуючих відомостей, що містяться у відкритому розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав, вносить нові відомості, визначені у пунктах 21-24 цього Порядку.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково і визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ОСОБА_2 , визнати неправомірним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення і запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37566204 від 13 жовтня 2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Л.І., на підставі якого було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101: квартира загальною площею 45.7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір іпотеки від 20 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням вказаної квартири та зняти його з реєстраційного обліку по даній квартирі, в задоволенні вимог про визнання права власності на житло за набувальною давністю слід відмовити, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 7 868 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 182, 257, 267, 316, 317, 319, 321, 344, 345, 365, 377, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 65, 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 22 вересня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Визнати неправомірним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення і запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37566204 від 13 жовтня 2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвіновою Людмилою Іванівною, на підставі якого було зареєстровано за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101: квартира загальною площею 45.7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір іпотеки від 20 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартира за адресою: АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку по даній квартирі.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 7 868 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05 лютого 2021 року.

Суддя -