Справа № 462/6823/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/357/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Івасюта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 08 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

29.10.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути із відповідачки в свою користь 16300,00 гривень безпідставно отриманих коштів, 13635,65 гривень процентів за користування грошовими коштами, 16548,00 гривень завданих збитків та 117400,00 гривень відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ОСОБА_1 11-12 липня 2013 року, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 , діючи з корисливих мотивів та власного безпідставного збагачення, представившись деканом одного з факультетів Національного університету «Львівська Політехніка», шляхом обману та зловживання довірою, під приводом надання допомоги дочці позивача ОСОБА_3 щодо вступу у даний заклад на стаціонарну денну форму навчання вчинила шахрайські дії. Так, 12 липня 2013 року під впливом вказаних шахрайських дій, ОСОБА_2 переказала кошти в сумі 16300,00 гривень на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 громадянки ОСОБА_1 , яка отримала вказані кошти у відділенні №24 ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 98, чим спричинила позивачу матеріальну шкоду на вищезазначену суму. Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї закрито. Вказаними діями відповідач спричинила їй матеріальну та моральну шкоду. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним заочним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16300,00 /шістнадцять тисяч триста/ гривень безпідставно отриманих коштів; 16548,00 /шістнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім/ гривень завданих збитків та 10000,00 /десять тисяч/ гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 1140.00 /одна тисяча сто сорок/ гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки судові повідомлення надсилались судом не за фактичним місцем її проживання. Внаслідок порушення судом процесуальних норм, які регулюють обов`язок щодо належного повідомлення учасників справи про її розгляд, її було позбавлено права на судовий захист, не надано можливості подати відзив на позовну заяву та надати докази на підтвердження безпідставності позовних вимог. Вважає, що оскаржуване рішення суду постановлено виключно на підставі доказів, наданих позивачкою, та як наслідок, стягнуто суму заборгованості, яка не відповідає фактичним витратам, понесеним позивачкою.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_2 , така просила стягнути безпідставно отримані нею кошти у сумі 16300 грн, а також збитки, що складаються із затрачених ОСОБА_2 коштів на проїзд під час розслідування та розгляду у суді кримінальної справи на суму 6396 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 8277 грн та 1875 грн, перерахованих нею коштів на її вимогу. Зазначає, що 8277 грн. із зазначеної суми - це витрати ОСОБА_2 на правову допомогу під час слухання кримінальної справи , які не можуть стягуватися у цивільному провадження. Крім того, доказів понесення таких витрат позивачем суду не надано.Вважає необгрунтованим також і стягнення з неї збитків в сумі 6396 грн, понесених нею на придбання проїзних документів за час розслідування кримінальної справи та її слухання.

Крім того, на момент звернення до суду з позовом - 29.10.2018 р., за виконавчим листом № 462/2762/14-к від 13.06.2017 р, виданим Залізничним районним судом м.Львова з листопада 2017 р. по серпень 2018 р. на користь ОСОБА_2 з неї було стягнуто 6536 грн, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій.

Згідно довідки Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ у Львівській області станом від 09.12.2019 р. станом на 31.10.2018 р. на користь ОСОБА_2 з неї стягнуто 7840 грн.80 коп. в рахунок погашеня боргу в розмірі 16300 грн., які підлягають стягненню з неї в порядку виконання вироку Залізничного районного суду м.Львова від 01.03.2017 р.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував зазначених нею обставин, які свідчать про безпідставність позовних вимог позивачки в частині стягнення з неї 16548 грн заподіяних збитків.Крім того, позивач не надала достатніх доказів в обгрунтування позовної вимоги про стягнення з неї моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове ріщення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явилися, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла й ого у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження № 462/2762/14-к, відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, згідно якого ОСОБА_1 11-12 липня 2013 року, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 , діючи з корисливих мотивів та власного безпідставного збагачення, представившись деканом одного з факультетів Національного університету «Львівська Політехніка», шляхом обману та зловживання довірою, під приводом надання допомоги доньці позивача ОСОБА_3 щодо вступу у даний заклад на стаціонарну форму навчання вчинила шахрайські дії. Так 12 липня 2013 року під впливом вказаних шахрайських дій ОСОБА_2 переказала кошти в сумі 16300грн. на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 громадянки ОСОБА_1 , яка отримала вказані кошти у відділенні №24 ПАТ КБ «Приват Банк», що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 98, чим спричинила ОСОБА_2 матеріальну шкоду на вищезазначену суму.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2017 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді 2 /двох/ років обмеження волі. На підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України та ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_1 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16300 грн.

Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року вирок Залізничного районного суду м. Львова скасовано. На підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї закрито.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із змісту постанови Верховного Суду від 19.06.2018 року вбачається, що у зв`язку із скасуванням судових рішень та закриттям кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, потерпіла ОСОБА_2 не позбавлена права на стягнення з ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Матеріалами кримінального провадження у справі № 462/2762/14-к встановлено, що незаконними діями ОСОБА_1 ОСОБА_2 заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 16300,00 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 в її користь 16300 грн безпідставно отриманих коштів, районний суд виходив з того, що доказів того, що відповідач відшкодувала позивачу завдану шкоду матеріали справи не містять, відтак, такі підлягають стягненню з неї в судовому порядку.

Крім того, з долучених до матеріалів справи копій проїзних документів та долучених до матеріалів кримінального провадження актів виконаних робіт на підставі укладеного договору про надання правової допомоги у кримінальному провадженні, позивачем понесено витрати на суму 16548,00 гривень, що складаються з витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних з доїздом під час досудового та судового розгляду справи, що, на думку суду, є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, розмір яких відповідачем не спростовано. Суд також прийшов до висновку, що позивачу незаконними діями відповідача завдано моральну шкоду, розмір якої визначив у сумі 10000 грн.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується не повністю.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа N 598/1781/17, провадження N 13-47кс20), ВП ВС не вбачає підстав для відступу від правового висновку, висловленого нею раніше у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 462/6473/16-ц (провадження N 14-400цс18), оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Водночас ВП ВС вважає, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Щодо процесуальної форми вирішення питання про розподіл процесуальних витрат (2.2) ч. 1 ст. 124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Ч. 1 ст. 126 КПК визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Враховуючи, що в межах розгляду даного цивільного позову ОСОБА_2 (потерпілої у кримінальному провадженні), суд першої інстанції стягнув в її користь з ОСОБА_1 , особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення та звільненої Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям щодо неї кримінального провадження,16548,00 гривень збитків, які по суті є процесуальними витратами, понесеними нею в межах кримінального провадження та пов`язані з оплатою витрат на правову допомогу та доїздом до місця досудового розслідування та судового провадження під час розслідування та розгляду у суді кримінального провадження, тобто фактично стягнув витрати, понесені позивачем у іншій справі, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині рішення суду не відповідає вимогам ст.22 ЦК України, а відтак, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог ОСОБА_2 .

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 моральної шкоди, колегія суддів, враховуючи майновий стан відповідачки, яка є пенсіонером за віком, розмір її пенсії та розмір завданої матеріальної шкоди, що становить 16300 грн та що така шкода на день розгляду справи судом була відшкодована позивачці в повному обсязі в межах виконавчих проваджень ВП № 54526153 та ВП № 60117257 (а.с.168), прийшла до висновку про можливість змешення розміру такої до 5000 грн.

В частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 16300 грн безпідставно отриманих коштів рішення суду слід залишити без змін, оскільки на день розгляду справи судом першої інстанції суду не було надано доказів про наявність виконавчих проваджень ВП № 54526153 та ВП № 60117257 та суми коштів, які були за ними стягнуті, а суд апеляційної інстанції не наділений правом на зібрання нових доказів у справі.

Крім того, в межах виконавчого провадження № 60117257 відповідач вправі провести звірку стягнених з неї коштів, що буде підставою для закриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 08 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 16548,00 /шістнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім/ гривень завданих збитків скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині розміру моральної шкоди змінити. Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 грн. моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.