П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021року м. Київ

Справа № 761/31330/21

Провадження: № 22-ц/824/15668/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дасюка Віктора Володимировича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Анатолій Володимирович, ОСОБА_5 , про визнання правочинів недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_1 та ј частини квартири АДРЕСА_2 . Більше 14 років вона, позивачка, проживає на території США. Нещодавно їй стало відомо про те, що без її відома і згоди, на підставі підробленої довіреності було укладено договори міни квартири від 24.12.2020 року та від 19.04.2021 року. Сторонами договорів є вона, ОСОБА_2 , від її імені на підставі довіреності від 07.07.2020 року за № 573/114 діяла ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Однак, жодної довіреності на уповноваження ОСОБА_3 вона, позивачка, не укладала та не підписувала, що є підставою вважати вказану вище довіреність нікчемною в силу закону, а укладені на її підставі договори міни недійсними. Вказувала, що зміст оспорюваних договорів міни свідчить про те, що обмін квартирами був нерівноцінним, у зв`язку з чим вона, ОСОБА_2 , зазнала збитків в розмірі 4 288 200 грн. Просила суд визнати недійсними договори міни від 24.12.2020 року та від 19.04.2021 року, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та на ј частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

У вересні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що квартири, які є предметом спору, вибули з її, ОСОБА_2 , володіння поза її волею. Подальше відчуження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартир третім особам утруднить виконання можливого рішення суду про поновлення становища, яке існувало до порушення її, позивачки, права. А тому, просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту га квартири та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартири за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту: 000) та АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту: 000).

Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно (в тому числі Міністерству юстиції України, Державному підприємству "Національні інформаційні системи"), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі реєстраційні дії на підставі рішень судів (в тому числі, але не виключно, щодо внесення записів, внесення змін до записів, скасування записів про державну реєстрацію прав) (окрім реєстраційних дій, пов`язаних з виконанням даної ухвали) стосовно наступних об`єктів нерухомого майна (квартир):

- АДРЕСА_3 ;

- АДРЕСА_2 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Дасюк В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не встановив чи дійсно між сторонами існує спір, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, чи відповідає обсяг позовних вимог заявленим позивачкою заходам забезпечення позову та чи відповідає вид забезпечення позову позовним вимогам. В оскаржуваній ухвалі зазначено, що суд встановив, що між сторонами виник спір щодо визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння, проте, такий висновок не відповідає фактичним обставинам у справі. Вказував, що позивачкою не надано, а судом першої інстанції не досліджено жодних доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Необхідність забезпечення позову позивачка обґрунтовує трьома припущеннями, а саме щодо вчинення реєстраційних дій на підставі підробленої довіреності, намагання ОСОБА_1 провести реєстрацію права власності на квартири за третіми особами та вимог адвоката Дасюка В.В. від державного реєстратора припинити розгляд заяв ОСОБА_6 . Однак, позивачкою не надано жодних доказів, які б могли підтвердити вказані обставини. В даній справі між заявленими заходами забезпечення позову і предметом позовної вимоги відсутній зв`язок, оскільки незалежно від результату розгляду справи судом частки інших співвласників не зміняться, адже вони не є предметом спору, а забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно , призвело до порушення прав інших співвласників майна. Звертав увагу на те, що позивачка у заяві про забезпечення позову просив заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, на підставі рішень судів, не зважаючи на те, що забезпечення позову шляхом зупинення виконання судових рішень не допускається. Окрім того, позивачкою не було дотримано встановлених законом вимог до форми заяви про забезпечення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Квітін Р.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що матеріли справи містять відомості, які підтверджують факт виникнення спору між позивачем та відповідачами щодо права власності на нерухоме майно, а посилання скаржника на те, що суд не досліджував матеріали справи не заслуговують на увагу. Допущені судом першої інстанції помилки щодо зазначення предмету спору можна вважати лінгвістичними помилками, які не вказують на те, що суд дослідив предмет спору між сторонами. Вказував, що стан майнових прав ОСОБА_2 стосовно квартири кв. АДРЕСА_2 не змінився, проте відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є подружжям, вчинили дії щодо протиправного укладення угод від імені позивачки та збільшили частку своєї спільної сумісної власності, а тому накладення арешту на квартири є обґрунтованим з огляду на те, що обмін був нерівноцінним. Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборони вчинення реєстраційних дій є спів мірним з предметом позову та відповідає позовним вимогам. Також вказав, що позивачем було дотримано усіх процесуальних вимог до заяви про забезпечення позову.

В судовому засіданні адвокат Дасюк В.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

19 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Квітіна Р.В. в інтересах ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі.

Вирішуючи питання розгляду справи за відсутності позивачки та її адвоката колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Квітін Р.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про розгляд справи був повідомлений завчасно, зокрема, ознайомившись із матеріалами справи у суді апеляційної інстанції 16 листопада 2021 року. Причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника позивачки є надання переваги участі у розгляді іншої справи, що не свідчить про поважність причин його неявки. Окрім того, до клопотання не долучено жодних доказів на підтвердження наведених у клопотанні обставин.

Ураховуючи наведене, межі розгляду справ судом апеляційної інстанції, а також те, що правова позиція позивачки та її адвоката висловлена у поданому відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності ОСОБА_2 та її адвоката Квітіна Р.В.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття зазначених позивачем заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, крім того заявлений захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.Такого

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо квартири АДРЕСА_1 та 1/ 4 частини квартири АДРЕСА_2.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Ураховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Накладаючи арешт на квартири, суд першої інстанції, виходив із того, що між сторонами виник спір щодо квартир, та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а обраний вид заходів забезпечення позову є співмірним із предметом позовних вимог.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, оскільки районний суд не врахував, що обраний позивачем вид забезпечення позову - «накладення арешту на квартири» є неспівмірний із предметом позову «визнання договорів міни недійсними і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та записів про право власності спірної квартири».

Натомість, обраний позивачем вид забезпечення позову - заборона відчуження спірної квартири є співмірним із предметом позову про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності на спірні квартири.

Аналогічних правових висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд і у постановах від 19 червня 2019 року та від 25 вересня 2020 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі №127/220/19, від 07 серпня 2019 року у справі № 372/2583/18, від 08 квітня 2020 року у справі №753/21406/18, від 23 липня 2020 року у справі № 607/14258/19-ц.

За наведених обставин, ухвала суду першої інстанції в частині накладення арешту на нерухоме майно підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Разом з тим, забороняючи органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно (в тому числі Міністерству юстиції України, Державному підприємству "Національні інформаційні системи"), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі реєстраційні дії на підставі рішень судів (в тому числі, але не виключно, щодо внесення записів, внесення змін до записів, скасування записів про державну реєстрацію прав) (окрім реєстраційних дій, пов`язаних з виконанням даної ухвали) стосовно наступних об`єктів нерухомого майна (квартир): АДРЕСА_3 ; та АДРЕСА_2 , суд першої інстанції залишив поза увагою те, що предметом спору є лише 1/4 частина квартири АДРЕСА_2.

А тому, накладення заборони на вчинення будь-яких реєстраційних дій стосовно всієї квартири порушить права інших співвласників на розпорядження своїми частками нерухомого майна.

Окрім того, безпідставним є зазначення окремої заборони на вчинення реєстраційних дій Міністерству юстиції України, Державному підприємству "Національні інформаційні системи", оскільки вказані установи і так відносяться до органів державної реєстрації прав на нерухоме майно

Також, помилковою є і заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії на підставі рішень судів (в тому числі, але не виключно, щодо внесення записів, внесення змін до записів, скасування записів про державну реєстрацію прав), оскільки згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ№ 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

З огляду на викладене, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних підлягає зміні шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини ухвали в наступній редакції:

Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно наступних об`єктів нерухомого майна (квартир):

- квартири АДРЕСА_1;

- 1/ 4 частини квартири АДРЕСА_2.

Оскільки предметом позову є визнання недійсними укладених між відповідачами договорів міни об`єктів нерухомого майна, забезпечення позову у наведений спосіб гарантуватиме реальне виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.

Викладені у позовній заяві та заяві про забезпечення позову обставини щодо незаконного, на думку позивачки, вибуття з її власності нерухомого майна, ураховуючи положення статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивачки, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що обрані позивачкою заходи забезпечення позову є неспівмірними позовним вимогам, а підстави вжиття таких засобів необґрунтовані колегія суддів відхиляє як неприйнятні.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_2 до суду з вказаним позовом свідчить про наявність спору між сторонами, а тому посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не встановив факту існування між сторонами спору є безпідставними.

Також, колегія суддів відмічає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті спору, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. А відтак, посилання скаржників на те, що судом першої інстанції не було здійснено оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки такі обставини підлягають встановленню на стадії розгляду справи по суті, а не на стадії забезпечення позову.

Перевіряючи доводи скаржника про те, що у заяві про забезпечення позову не вказано ціни позову колегія суддів звертає увагу на те, що подана позивачкою заява про забезпечення позову містить найменування суду до якого подана, всі необхідні дані учасників справи, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову із зазначенням відповідного заходу, передбаченого п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Посилання скаржника на те, що у заяві про забезпечення позову не вказано ціни позову не можуть бути у даному випадку підставою для повернення заяви, оскільки позовні вимоги мають немайновий характер.

Стосовно доводів апеляційної скарги відносно того, що судами не було вирішено питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення позову колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1-3 ст.154 ЦПК України встановлено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З аналізу вищевикладених норм ЦПК України вбачається, що розгляд судом заяви позивача про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення, не суперечить вимогам законодавства, оскільки положеннями ст. 154 ЦПК України передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), а визначена ч. 3 ст. 154 ЦПК України обов`язковість зустрічного забезпечення має вичерпний характер й правовідносини сторін до вказаного переліку не відносяться.

Частиною 1 статті 154 ЦПК України передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, не є порушенням наведених норм законодавства та не свідчить про незаконність ухвали суду першої інстанції.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2019 року у справі № 924/789/18.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи, апеляційна скарга адвоката Дасюка В.В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року в частині накладення арешту на квартири скасуванню, а в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дасюка Віктора Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року в частині накладення арешту на квартири за адресами: АДРЕСА_3 ; та АДРЕСА_2 , скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини ухвали в наступній редакції:

Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно наступних об`єктів нерухомого майна (квартир):

- квартири АДРЕСА_1;

- 1/ 4 частини квартири АДРЕСА_2.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова