ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю АНСУ до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2012 року Публічне акціонерне товариство Перший Український Міжнародний Банк (далі ПАТ ПУМБ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 38 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користуванням кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

Позивач належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, надавши відповідачу ОСОБА_2 обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується заявками на видачу готівки № 14_2 від 04 липня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком за виконанням позичальником обов`язків по кредитному договору.

У порушення умов договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 11 вересня 2012 року утворилась заборгованість в розмірі 36 957,48 доларів США, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 30 042,23 доларів США; заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом 6 914,91 доларів США; суми пені за порушення строків виконання зобов`язань 0,34 доларів США.

Ураховуючи викладене, ПАТ ПУМБ просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором № 173 ДЖ/30/08И від 04 липня 2008 року в розмірі 36 957,48 доларів США та судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ ПУМБ заборгованість за кредитним договором № 173ДЖ/30/08И в розмірі 36 957,48 доларів США, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 30 042,23 доларів США; заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом 6 914,91 доларів США; суми пені за порушення строків виконання зобов`язань 0,34 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам, зокрема, сторонами кредитного договору було забезпечено його виконання шляхом укладення іпотечного договору № 173ДЖ/30/08И від 04 липня 2008 року. Умовами іпотечного договору, а саме пунктами 4.1 та 4.6 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель самостійно обирає способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 12 березня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тактаровим В.Б. вчинено виконавчий напис за № 444 про звернення стягнення на заставлене майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , за рахунок отриманих від реалізації коштів задовольнити вимоги ЗАТ Донгорбанк до ОСОБА_2 в сумі 38 638,95 доларів США та 3 200,00 грн. В подальшому вказаний виконавчий напис перебував на виконанні у відділі державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ. 10 листопада 2009 року складено акт опису й арешту майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . 10 листопада 2009 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ Гідзулою С.О. прийнято постанову про призначення експерта з метою проведення оцінки вказаного майна для його подальшої реалізації. 17 березня 2011 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. видано свідоцтво, згідно якого на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки посвідчено, що гр. ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

А тому, відповідач посилався, що кредитодавцем (іпотекодержателем) ЗАТ Донгорбанк реалізовано предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, тим самим використано право задоволення вимог за основним зобов`язанням за рахунок предмета іпотеки (позасудове врегулювання), що свідчить про припинення основного зобов`язання за кредитним договором.

Крім того, враховуючи припинення основного зобов`язання, порука також є припиненою в розумінні частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на день ухвалення оскаржуваного рішення).

Також, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції без належного його повідомлення про місце, дату та час судового розгляду, що позбавило його передбаченого цивільним процесуальним законодавством права надати суду докази, якими він заперечує проти позову, та є самостійною підставою для скасування заочного рішення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ ПУМБ Товариство з обмеженою відповідальністю АНСУ (далі ТОВ АНСУ).

У відзиві на апеляційну скаргу, правонаступник позивача ТОВ АНСУ просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача ОСОБА_1 без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Крім того, представники сторін брали участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною восьмою цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 22 листопада 2012 року призначено справу до судового розгляду на 03 січня 2013 року (т.1а.с.36).

В подальшому справа була призначена до розгляду на 04 лютого 2013 року (т.1 а.с.39).

Проте, матеріали справи не містять доказів направлення та вручення відповідачам судової повістки про призначення справи до розгляду на 03 січня 2013 року та 04 лютого 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 38 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користуванням кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором (т.1 а.с.7-8).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком за виконанням позичальником обов`язків по кредитному договору (т.1 а.с.11).

У порушення умов договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 11 вересня 2012 року утворилась заборгованість в розмірі 36 957,48 доларів США, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 30 042,23 доларів США; заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом 6 914,91 доларів США; суми пені за порушення строків виконання зобов`язань 0,34 доларів США (т.1 а.с.6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості по кредиту, а також процентів за користування кредитними коштами.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про іпотеку (тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Згідно із частиною першою, третьою статті 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналіз положення цієї статті дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: у позасудовому порядку (згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або у судовому порядку за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України Про іпотеку (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України Про іпотеку передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України Про іпотеку, зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями закону усі наступні вимоги є недійсними.

У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України Про іпотеку, зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) зазначено, що «згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України Про іпотеку після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Наведена вище норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором. Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України Про іпотеку використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) від 20 червня 2018 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18) вказано, що «після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, положення статті 36 Закону України Про іпотеку передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України Про іпотеку, зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними. Ухвалюючи оскаржувані рішення про задоволення позову, суди неправильно застосували до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки нежитлове приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 193,96 кв.м, що вбудоване в багатоквартирний житловий будинок, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 336/7326/17 (провадження № 61-48527св18) зроблено висновок, що «в приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ. Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на не допущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги. По своїй суті в частині четвертій статті 36 Закону України Про іпотеку (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України Про іпотеку (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Тобто це правило поширюється на усі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя на основне зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має».

Як убачається з матеріалів цієї справи та установлено судом апеляційної інстанції, 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 38 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користуванням кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором (т.1 а.с.7-8).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 173ДЖ/30/08И, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком за виконанням позичальником обов`язків по кредитному договору (т.1 а.с.11).

Крім того, 04 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Донгорбанк, правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ Донгорбанк, а в подальшому ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 173ДЖ/30/08И (т.2 а.с.31-34).

Умовами іпотечного договору, а саме пунктами 4.1 та 4.6 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель самостійно обирає способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

12 березня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тактаровим В.Б. вчинено виконавчий напис за № 444 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок отриманих від реалізації коштів задовольнити вимоги ЗАТ Донгорбанк до ОСОБА_2 в сумі 38 638,95 доларів США та 3 200,00 грн. (т.2 а.с.35).

В подальшому вказаний виконавчий напис перебував на виконанні у відділі державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ, виконавче провадженя № 20883711.

10 листопада 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ Гідзулою С.О. складено акт опису й арешту майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.198-199).

10 листопада 2009 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ Гідзулою С.О. прийнято постанову про призначення експерта з метою проведення оцінки вказаного майна для його подальшої реалізації (т.1 а.с.197).

Згідно протоколу № 0410322-2 від 07 лютого 2011 року по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмет іпотеки), яке належить боржнику ОСОБА_4 , переможцем прилюдних торгів стала ОСОБА_5 (т.2 а.с.37-38).

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ Гідзулою С.О. від 28 лютого 2011 року виконавчий документ (виконавчий напис нотаріуса № 444 від 12 березня 2009 року) було повернуто стягувачеві у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки (т.2 а.с.39-40).

17 березня 2011 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. видано свідоцтво, згідно якого на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки посвідчено, що гр. ОСОБА_5 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.200).

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Відповідно до статті 41 Закону України Про іпотеку реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження, з дотриманням вимог цього Закону.

Такі висновки сформульовано у Постанові Великої Палати від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19).

Встановивши, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі виконавчого напису нотаріуса та реалізував належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, тому відсутні підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишилася непогашеною після реалізації предмета іпотеки, оскільки такі вимоги відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України Про іпотеку, в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, є недійсними.

Крім того, враховуючи припинення основного зобов`язання, колегія суддів вважає, що порука в силу частини першої статті 559 ЦК України також є припиненою.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Посилання представника позивача на те, що зобов`язання сторін за кредитним договором не припинилися, а передача предмету іпотеки не забезпечила повне погашення заборгованості за кредитором, не можуть бути прийняті судом, оскільки іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Вищевикладене свідчить про те, що при вирішені справи судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано до спірних правовідносин положення статті 36 Закону України Про іпотеку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, положення статті 36 Закону України Про іпотеку передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37, 41 Закону України Про іпотеку, зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неправильно застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса у порядку, встановленому статтею 41 цього Закону, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Щодо доводів апеляційної скарги про припинення поруки.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Разом з тим, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором як з позичальника, так і з поручителя, суд першої інстанції не звернув уваги на положення частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки та реалізації банком права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Такий висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Такий висновок міститься у пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц.

Однак, у порушення вищезазначених вимог закону та умов кредитного договору, питання про те, чи сплив щодо частини таких платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції і який застосовується незалежно від доводів сторін, на підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції не дослідив.

ОСОБА_1 стверджував, що порука за договором поруки

№ 173 ДЖ/30/08И від 04 липня 2008 року на дату пред`явлення позову банку є припиненою в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Судом апеляційної інстанції установлено та це убачається з матеріалів справи, що у січні 2009 року первісний кредитор ЗАТ Донгорбанк направив позичальнику повідомлення-вимогу № 3112, за змістом якою банк вимагав погасити наявну заборгованість за укладеним кредитним договором в повному обсязі зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням всіх штрафних санкцій, розмір якої складав 37 761,55 доларів США.

Таким чином, беручи до уваги те, що строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав ще у січні 2009 року, позивач повинен був пред`явити вимогу про сплату заборгованості з поручителя ОСОБА_1 до липня 2009 року включно, проте позивач звернувся до суду з позовом у цій справі лише у жовтні 2012 року, тобто після шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, звернувшись до суду з позовом, ПАТ ПУМБ пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з ТОВ АНСУ на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 429,29 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2013 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю АНСУ до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АНСУ на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 4 429,29 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко