Справа № 210/5610/17
Провадження № 2/210/43/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"01" лютого 2021 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Літвіненко Н.А., за участю секретаря Таранущенко В.С., розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1

За зазначеною адресою зареєстровані також ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які є відповідачами по справі.

Відповідно до Акту про встановлення місця проживання від 01.12.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , більше десяти років не проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її права, як користувача квартири, шляхом збільшення витрат на комунальні платежі та позбавлення можливості отримати субсидію та обмежує її право на вільне розпорядження майном.

Посилаючись на положення статей 71,72 ЖК України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

В судове засідання сторони не з`явились.

Від позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Ковалик М.Ф. є заява про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають, просять задовольнити згідно з останньою редакцією від 23.07.2020 року.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причина неявки суду невідома.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до ордеру №1398 виданого ОСОБА_4 надано право на заняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 , ордер видавався на підставі рішення Дзержинської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу від 01.12.1978 року за №625 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 1996 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4 є її донька ОСОБА_5 (а.с.12).

ОСОБА_5 , як спадкоємець, отримала право власності на зазначену квартиру.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 24.02.2016 року серії НОМЕР_1 зазначено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).

На даний період часу квартира АДРЕСА_2 , не приватизована, фактично в квартирі разом з померлою проживала її донька, ОСОБА_1 , прізвище змінено «дівоче прізвище ОСОБА_6 » у зв`язку з укладанням шлюбу з ОСОБА_7 , зять ОСОБА_7 , та їх діти ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.15,16,17).

Всі витрати по утриманні квартири несе ОСОБА_1 , що підтверджується квитанціями про оплату комунальних рахунків, щомісяця суми дуже великі, так як в квартирі зареєстровано вісім осіб (а.с.18-22).

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до своїх родичів, щоб вони допомагали нести витрати по утриманню квартири, але отримувала відмову з тих підстав, що у кожного є своє майно, яке вони теж утримують, при цьому знятись з реєстрації не бажають, щоб не збільшувати свої комунальні платежі по місцю проживання.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем разом із відзивом та зустрічною позовною заявою надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою по АДРЕСА_1 , які датовані станом на 2014, 2015, 2016 роки та платником в яких зазначено ОСОБА_5 , а ні як не відповідач ОСОБА_10 , тому дані докази суд не може брати до уваги як докази сплати за комунальні послуги у спірній квартирі (а.с. 85-92).

Відповідно до ст.7 закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов`язане з вирішення питання про житлові права особи, які регулюються як нормами житлового так і цивільного законодавства про право особи на проживання в цьому будинку (ст.ст. 71-72, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно, враховуючи те, що відповідачі права власності на квартиру не мають, але наявність їхньої реєстрації порушує права на користування майном, та збільшує суму по оплаті за комунальні послуги, що для позивача накладно, є всі законні підстава для зняття осіб які не проживають більше шести місяців в майні з реєстрації за рішенням суду, так як в добровільному порядку відповідачі відмовляється знятись з реєстрації.

Відповідно до довідки від 27 листопада 2017 року за вих. №2424 ВК Металургійної районної у місті Ради відділу реєстрації місця проживання громадян зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Так, згідно Акту про встановлення місця проживання від 01.12.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів встановлено, що за зазначеною адресою більше десяти років не проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9)

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Також, згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, перелік яких наведений у частині 3 цієї статті.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.107 ЖК наймач житлового приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму не розривається, а член сім`ї, який вибув, утрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

При прийнятті рішення по суті справи, суд також керується роз`ясненнями, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, де зазначено, що у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , не проживають, позивач не чинить перешкод у користуванні квартирою, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною 1ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Правова природа оцінки доказів полягає в зобов`язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача.

Відповідно до вимог ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане житлове приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем своєї реєстрації більше 10 років, житловою площею не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання квартири не сплачують, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у квартирі, наразі немає, внаслідок чого, суд прийшов висновку, що уточнені позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На стягненні понесених судових витрат в розмірі 640 гривень 00 копійок з відповідачів, позивач не наполягала.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, статей 71,72 ЖК України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2021 року.

Суддя: Н. А. Літвіненко