Провадження № 2/761/829/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

за участю позивача та її представника: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представників відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_43, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника третьої особи: Крат В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Служби Безпеки України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСTV), Національної поліції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Український тиждень», Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, «Радіо Свобода» в особі представництва «РФІ/РЛ,ІНК» про визнання недостовірною інформації, захист честі та гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до ОСОБА_8 , Служби Безпеки України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСTV), Національної поліції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Український тиждень», Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Міністерства внутрішніх справ України про визнання недостовірною інформації, захист честі та гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

У врахуванням змін та уточнень позовних вимог за подальшими заявами позивачем було подано заяви в інших редакціях, з яких судом було прийнято до розгляду і вирішення вимоги заяви від 15.08.2019 року (т.4 а.с.172-196) до ОСОБА_8 , Служби Безпеки України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСTV), Національної поліції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Український тиждень», Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, «Радіо Свобода» в особі представництва «РФІ/РЛ,ІНК». Згідно вказаної заяви позивач просила суд визнати недостовірною, неправдивою та такою, що не відповідає дійсності, порушує права позивача, ганьбить, принижує честь і гідність ділову репутацію позивача інформацію наступного змісту:

-поширену ОСОБА_8 (надалі відповідачем 1), Службою безпеки України (надалі відповідач 2) інформацію: «акція виглядає підозріло, і її підтримують такі особистості, як ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , яких пов`язують з ОСОБА_11 , ... всі ці три жінки «проходять за даними СБУ. Ми уважно за ними спостерігаємо. Дійсно, ця жінка, ОСОБА_12 , про яку ви спочатку говорили, брала участь у різних акціях проти цілісності України, в тому числі і в Одесі. Вважаю ОСОБА_12 провокатором і особисто бачив її на мітингу ОСОБА_13 » (надалі по тексту - спірна інформація 1);

-поширену ОСОБА_8 (надалі відповідачем 1), Службою безпеки України (надалі відповідачем 2), інформацію: «На видео, которое обнародовали в ЛНР, фигурирует одна одиозная личность, которая, судя по всему, и была той самой украинской волонтеркой, о которой шла речь. Вот тут на скриншоте с видео в коричневом платке - ОСОБА_14 - председатель так называемого Союза солдатских матерей. В СМИ ее прозвали "плакальщицей ОСОБА_16". Началось все с того, что в 2015 г. ОСОБА_12 засветилась вместе с главарем ДНР ОСОБА_15 в районе Донецкого аэропорта. Затем она нахваливала ОСОБА_16 и делилась впечатлениями, как их хорошо приняли в Донецке» (надалі по тексту - спірна інформація 2);

-поширену TOB «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) (надалі - відповідач 3), Національною поліцією України (надалі відповідач 4), неправдиву інформацію: «Подається все під таким соусом, що люди, які дійсно, емоції там.., реально справжні. Вони плачуть там, кричать, дуже тонко, в тему цю входять... це все якійсь фарс!»; «Я цю жіночку бачив в дуже багатьох сюжетах... і не тільки в сюжетах я її ще і в живу бачив... це дуже реалістична акторська гра» (надалі по тексту - спірна інформація 3);

-поширену відповідачем 3 - ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), неправдиву інформацію: «Щоб внести розбрат у сім`ї військовослужбовців російська пропаганда активно задіює актрис так званих солдатських матерів»; Яскравим прикладом фейкових матерів є І ОСОБА_10 »; «Жінка часто виступає під Адміністрацією Президента України, виголошує пристрасні промови про бідних хлопчаків в окопах та збирає пожертви на Українську армію»; «Насправді ніякого сина в АТО ОСОБА_12 не має!» «Більше того,, жінка весь цей час товаришувала із ватажком терористів -Захарченком!»; «Щоб утертись в довіру до родин військових фейкова патріотка ОСОБА_12 не гребує підбуренням навіть справжніх матерів полонених. У грудні 2015 року вона збирає групу матерів полонених і їде з ними на окуповану територію до терориста ОСОБА_16 . Жінки думають, що їдуть визволяти своїх дітей з полону терористів, і тому хапаються за найменшу можливість. Насправді ж, їх використовують як декорацію, змушуючи слухати покірно усе, що бойовики кажуть на камеру»; (надалі по тексту - спірна інформація 4);

-поширену ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), МВС України (надалі по тексту - відповідач 7) неправдиву інформацію щодо очолювання позивачем шахрайської організації і щодо віднесення ГО «Союз матерів «Захист» до шахрайських організацій із виключенням з вікіпедії та інших ресурсів» (надалі по тексту - спірна інформація 5);

-поширену ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРАЇНСЬКИЙ ТИЖДЕНЬ" неправдиву інформацію: «...мошенницу ОСОБА_12 из Антрацита, которая работает на ОСОБА_19 и ездит на окупированую територию встречаться с другой такой мошенницей - ОСОБА_9 из Днепра»; «... в статье «ІНФОРМАЦІЯ_1.»; «В 2015 году ОСОБА_12 приезжала в Донецк, где снималась в пропогандистких сюжетах боевиков ДНР и обвиняла военнослужащих ВСУ в обстреле мирных жителей»; «ОСОБА_12 вместе с ОСОБА_9 записывала ролик, в котором называла боевиков ОСОБА_16 «ребятами, которые защищают Донецкую область» (надалі по тексту - спірна інформація 6);

-поширену Міністерством з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України неправдиву інформацію: «...A у неї була така помічниця - мадам ОСОБА_12. Ну, це та наволочь, що весь час переодягалась в камуфляж, розповідаючи, що вона - «солдатская мать". Та сволочь, что с ОСОБА_16 вошкалась. Та мразь, что "требовала" вивести ЗСУ с Донбасса... Короче, падаль многоликая! От, сьогодні "ахметовские миротворцы" організували черговий сходняк "ми за мир" з престарілою аудиторією та невеличкими гонорарами учасникам. Все пройшло чудово: і справжні ветерани, і справжні матері і дружини прийшли... А серед "пєтушиць" на третьому рядку і засідала та сама мерзота - мадам ОСОБА_12!» (надалі по тексту - спірна інформація 7).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами було розповсюджено негативну інформацію про позивачку, а саме відповідач 1, обіймаючи посаду радника голови СБУ під час спілкування з журналістами 09.08.2016 року на питання журналістів «Радіо Свобода» з приводу інформації щодо процесу звільнення полонених голосив спірну інформацію №1 та спірну інформацію №2 із згадуванням позивачки у негативному ракурсі і вона набула широкого розголосу. Це інтерв`ю читали знайомі та родичі позивачки, колеги по роботі, сусіди. Її почати обзивати «сепаратисткою», що погіршило її стосунки з людьми, що негативно вплинуло на уклад життя позивачки. Вказані публікації і відео програми спричинили позивачці значні душевні страждання і переживання.

Також, в телепрограмі «Секретний фронт» ефір від 29.03.2017 (та повтори ефіру від 05.11.2017, від 06.11.2017 (телеканал «ICTV» відповідач 3) під час спілкування з журналістами 29 березня 2017 року, оприлюднено спірну інформацію №4. А також в цій відео програмі повідомлено, що організація, яку очолює позивач є нібито шахрайською і МВС України (відповідач 7) розповсюдив про це інформацію в ЗМІ, про що демонструються кадри скріншотів з Вікіпедії та невідомого видання в самій програмі. Також, в коментарях цієї програми оприлюднено інтерв`ю з лейтенантом поліції ОСОБА_35, який в порушення ст.ст.7, 8, 10, 18, 23, 25 Закону України «Про національну поліції», перебуваючи при виконанні обов`язків (на відео вказана особа знаходиться у форменому одязі), прокоментував відеоряд з неправдивою інформацією про мене наступним чином: «Подається все під таким соусом, що люди, які дійсно, емоції там.., реально справжні. Вони плачуть там, кричать, дуже тонко, в тему цю входять...це все якійсь фарс!»; «Я цю жіночку бачив дуже багатьох сюжетах... і не тільки в сюжетах я її ще і в живу бачив... це дуже реалістична акторська гра». Більш того, програму аналогічного змісту відповідач 3 (телеканал «ICTV») повторив 5.11.2017 та 06.11.2017 у вечірньому ефірі з найбільшою аудиторією. Позивачку принижено не тільки перед всіма її знайоми, родичами, друзями, колегами, але й перед 52 мільйонною аудиторією відповідача 3. Отже відповідачами 3, 7 та 4 розповсюджено про позивача і очолювану нею організацію неправдиву і негативну інформацію, що зумовило травлю її як у повсякденному житті, так і у її діяльності, як громадського діяча. Відповідач 3 є одним з телеканалів України з найбільшою аудиторією і впливає таким чином на формування думки великої верстви населення - своєї аудиторії. Поширена відповідачами негативна та недостовірна інформація принижує соціальну думку щодо громадської та професійної діяльності позивача, тому порушує право позивача на повагу до честі та ділової репутації. Підтвердженням факту розміщення відповідачами та поширення інформації щодо позивача у мережі є роздруковане на паперовому носії зображення, яке відображає те, що бачить будь-який користувач соціальної мережі на екрані монітора, яке додається.

Після таких інтерв`ю і програм сніжним комом її гідність та ім`я почали паплюжити інші особи. Журналіст ТОВ «Український тиждень» і блогер ОСОБА_17 , (і його вислів також був опублікований) виголосив спірну інформацію №6 на своїй сторінці у мережі «Фейсбук» із відповідним змістом. Вказані вислови були опубліковані у низці друкованих і інтернет видань, наприклад в «Обозреватель», а журналом «Український тиждень» (відповідач 5), як роботодавцем ОСОБА_18 та замовником його розслідувань, спростовані не були (додається). Вказана поширена інформація є неправдою з огляду на те, що позивач не працює на ОСОБА_19 (що підтверджується відсутністю з ним трудових відносин і антипатією до цієї людини); вона не їздила на окуповану територію зустрічатись із пані ОСОБА_20 , оскільки вона їздила зовсім з іншою місією - спробувати домовитись пошук безвісті зниклих та звільнення полонених синів матерів нашої організації та інших жінок за їх зверненнями і доставити гуманітарну допомогу (в тому числі: харчі, ліки і одяг) для полонених, яких утримують російські терористичні угрупування на окупованій території Донецької області.

А потім, ОСОБА_21 , посадова особа Відповідача 6, який обіймає посаду Заступника Міністра з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, в порушення ст. 19 Конституції України, на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» (https://www.facebook.com/george.tuka) 13.09.2017 року виклав спірну інформацію №7. Окрім того, що вказана посадова особа відповідача 6 є державним діячем, дерслужбовцем і ного вислови суперечать вимогам ст. 8 Закону України «Про державну службу» та Правилам етичної поведінки державних службовців (його вислови є неетичними і не лічать державному службовцю, заплямовують ім`я не тільки державної служби, але і всього Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України в цілому), ОСОБА_22 поширив неправдиву інформацію, оскільки позивач 13.09.2017 року не була присутня взагалі на заходах, про які він написав на всю країну, а була в іншому місці на відпочинку (що підтверджується квитками, тощо), тому всі вислови про її присутність, тощо є абсурдними. Позивач не є помічником ОСОБА_20 , про що свідчить статут її організації та її трудова книжка. Вона не вимагала виводу українських військ з Донбасу. Вона дійсно є матір`ю свого сина (докази додаются), який є військовослужбовцем. Вона «не вошкалась» з ОСОБА_16 (це взагалі абсурд).

Висловлювання відповідачів про участь позивачки у різних акціях проти цілісності України, в тому числі і в Одесі, і проходження за даними СБУ є фактичними даними, і тому такі висловлювання не можуть вважатися оціночним судженням. Також, у вищевказаному висловлюванні відповідача 1 зазначено, що він «вважає ОСОБА_12 провокатором і додав, що особисто бачив її на мітингу ОСОБА_13 ». Цим саме відповідачі вводять в оману аудиторію, фактично стверджує, що позивач нібито є колаборанткою, сепаратисткою та фактично підбурює громадськість проти позивача. Вказане не відповідає дійсності і вже має наслідки. Позивача переслідують невідомі особи, на будинку, де мешкає позивач невідомі особи вчинили написи « ОСОБА_23 ». На позивача здійснено напад, про що свідчить витяг з кримінального провадження, порушеного за цим фактом нападу. Більш того, поширення конфіденційної інформації про позивача (П.І.П.Б., тощо) порушує права позивача, зокрема її право на повагу до честі і гідності позивача, на повагу до приватного життя позивача.

У позові позивач просила визнати вказану інформацію недостовірною, зобов`язавши відповідачів у три дні з дня набрання рішенням законної сили спростувати її у спосіб найбільш наближений до способу її поширення шляхом оголошення на прес-конференції за участю представників ЗМІ та стягнути понесені позивачкою судові витрати на правову допомогу.

Відповідач 2 - Служба Безпеки України в особі представника проти позову заперечувала та у поданому до суду відзиві на позов зазначила, що у даному випадку минули строки позовної давності на звернення позивачки із цим позовом до суду в один рік, оскільки поширення інформації відповідачем 1 відбулось 09.08.2016 року та 13.03.2017 року, як вказує сама позивач. Також, поширення відповідачем 1 спірної інформації №1 і №2 в мережи Інтернет на веб-сторінках ЗМІ не доведено, оскільки на зазначених сторінках об`єм інформації та заголовки кожного разу мають відмінне наповнення і відрізняються як часом відтворення таких записів у хвилинах, так і найменуванням статтей. Автора і власника веб-сайтів встановлено не було, що унеможливлює встановити достовірність поширення саме спірної інформації. У незмінній формі згідно вимог ст.48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» отримано таку спірну інформацію також не було. Позивачем не було надано запису спірної інформації №1 і №2 ОСОБА_8 під час спілкування з журналістами «Радіо Свобода`у повній та незмінній формі. Інформація викладена у формі оціночних суджень, а висловлювання про те, що ця жінка брала участь у різних акціях проти цілісності України, в тому числі і в Одесі не містить жодних тверджень саме щодо ОСОБА_12. Частина інформації взагалі не стосується позивачки. Доказів поширення спірної інформації №1 і №2 відповідачами 1 і 2 саме у такій формі як вказано у позові не доведено. За таких обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві відповідача 4 - Національної поліції України заначено, що усі висловлювання є оціночними судженнями і прямо не стосуються саме позивачки. В структурі відповідача 4 діє Департамент комунікації для зв`язку з громадськістю через ЗМІ, але в цій структурі ніякий ОСОБА_24 службу не проходив і жодних відомостей про нього як особу, уповноважену надавати коментарі для програми «Секретний фронт», немає. Перевіркою вказаної програми в мережі Інтернет будь-яких текстів чи коментарів, поширених ОСОБА_25 не виявлено, як не згадується про прізвище позивачки у ефірі цієї програми за 29.03.2017 року, що викликає сумнів у достовірності скріншоту 13 матеріалів позивачки. Відтак, вимоги до НПУ є безпідставними.

У відзиві відповідача 6 зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки офіційна позиція відповідача висловлюється виключно через відповідний структурний підрозділ міністерства - Сектор взаємодії із засобами масової інформації та громадськістю, прес-секретаря Міністра, а також оприлюднюється на офіційному сайті МТОТ. Відповідач не відстежує висловлювання ОСОБА_22 на телеканалах та в засобах масової інформації і він не наділений повноваженням на такі висловлювання офіційної позиції МТОТ, а ототожнення офіційної позиції міністерства і особистими висловлюваннями ОСОБА_22 є безпідставним. Міністерство є неналежним відповідачем, оскільки прав позивачки не порушували і спірну інформацію не розповсюджували.

У відзиві відповідача 7- Міністерства внутрішніх справ України зазначено про безпідставність позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено коли, у який спосіб, хто з посадових осіб МВС поширив спірну інформацію щодо позивача. Не конкретизовано які саме висловлювання поширені саме Міністерством і які він просить визнати недостовірними. Міністерство не поширювало жодної інформації про ОСОБА_12 на офіційних веб-сайтах протягом 2016-2018 років. Просили суд застосувати строки позовної давності в один рік до усіх вимог позивача, зважаючи на їх пропущення.

У відповіді на відзив відповідача 2 - СБУ та відповідача 7 МВС позивач зазначила, що строків подачі позову до суду не порушувала, оскільки вперше позов було подано 12.12.2017 року, а належних повноважень на підписання відзивів надано не було, а відповідачі мали б спростувати спірну інформації самостійно, яка містить ознаки фактичних тверджень у формі звинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги в уточненій редакції позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представники відповідача 2 заперечував проти задоволення позову, оскільки ОСОБА_26 в СБУ не працює, поширена інформації не є негативною щодо позивачки і її достовірність та сам факт розповсюдження нічим не підтверджений. Позивачем було пропущено строки позовної давності.

Представник відповідача 3 зазначила, що спірна інформації щодо позивачки на телеканалі ІСТV не розповсюджувалась. Наданий запис є записом з якого сайту з мережі Інтернет, а тому із врахуванням вимог ст.100 ЦПК України цей запис є неналежним електронним доказом. Сайта, на якому його було викладено та автора програми не встановлено позивачем. Телеканал не несе відповідальності за поширення іншою посадовою особою будь-якої інформації. Надане відео не є офіційно отриманим оригіналом запису програми, а тривалість відео не відповідає запису на диску.

Представник відповідача 4 зазначив, що особа на ім`я ОСОБА_27 не працює в Нацполіції України, не надано доказів реальності відео. На офіційному сайті МВС жодних розповсюджень про шахрайську організацію не було.

Представник відповідача 6 просив у задоволенні позову відмовити, оскільки офіційних виступів від представників не було, а якщо на сторінці ОСОБА_28 у фейсбук щось зазначено про позивачку, то це не офіційна позиція Міністерства і така сторінка не вертифікована як сторінка Міністерства і його слова вирвані із контекста.

Представники відповідача 7 та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі та просили в його задоволенні відмовити.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, хоча про дату і час розгляду повідомлявся неодноразово.

Відповідач 5 в судове засідання своїх представників не направив, хоча про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся неодноразово, причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2018 року позов було повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків, але ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06.09.2018 року вказану ухвалу було скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстації.

В подальшому ухвалою суду від 12.11.2018 року позов було знову визнано неподаним і повернуто матеріали з підстав не усунення недоліків.

Вказана ухвала було скасована Апеляційним судом м.Києва 15.07.2019 року і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 02.08.2019 року було надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви та в подальшому ухвалою від 16.08.2019 року у цій цивільну справу було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження із повідомленням сторін.

В судовому засіданні 12.11.2019 року у цій справі було залучено відзив, відповідь на відзив, задоволено клопотання про виклик свідків, залучено третю особу, відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 12 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження у цій цивільній справі і призначено судовий розгляд по суті на 18.12.2019 року.

Ухвалою судді Рибака М.А. від 05.02.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Осаулова А.А. від розгляду цієї справи.

Суд, заслухавши присутніх позивача, представників учасників, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що на компакт-диску, наданому позивачем на підтвердження факту оприлюднення спірної інформації №4, міститься запис програми «Секретний фронт» за 29.03.2017 року із логотипом телеканалу «ІСТV».

На підтвердження своєї позиції позивач долучає до диску роздруковані на аркушах паперу формату А4 скриншоти вказаної програми, які по змісту містять спірну інформацію №4 із згадуванням прізвища позивачки (т.3 а.с.160-184).

Також, позивачкою долучено до позову компакт-диск із записом спірної інформації №1 і №2 із долученням роздрукованих на аркушах паперу формату А4 скриншотів вказаної програми, які по змісту містять спірну інформацію №1 і №2 із згадуванням прізвища позивачки (т.3 а.с.185-190, 214-226).

Згідно роздруківки на аркушах паперу спірної інформації № 7, розповсюдженої як зазначено по тексту ОСОБА_29 , де згадується інформація про позивачку… (т.3 а.с.191-195)

Також, на доказ розповсюдження спірної інформації № 6 надано роздруківки скріншотів зі блога ОСОБА_30 , оприлюдненого як там вказано 26.05.2017 року із згадуванням по тексту прізвища позивачки (т.3 а.с.196-213). Також, спірна інформація згадується у роз-друківках інших сайтів (т.3 а.с.227-248).

На підтверження моральних страждань позивачки, погроз в її бік було надано медичні документи щодо погіршення її стану здоров`я, звернення в поліцію, написи на під`їзді будинку, фото негативного характеру щодо позивачки, заяви про вчинені злочини проти позивачки і висновки поліції за наслідками розгляду таких заяв, звернення до судів і ухвали (т.4 а.с.8-29, т.2 а.с.130-166).

Допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_31 суду пояснив, що організація поїздки до ЛНР була під егідою ОСОБА_32 і туди їздили ОСОБА_20 та ОСОБА_12 , свідок та інші особи з метою зустрічі з полоненими, перемовин. На акції в М.Одеса ОСОБА_12 не було. Ще була поїздка в м.Донецьк.

Свідок ОСОБА_33 суду пояснила, що вона була присутня під час поїздки до м.Луганськ і її запросила позивачка як матір загиблого бійця. Поїздку організувала СБУ, але ОСОБА_26 у цій поїздці не було і він з ними не зустрічався. Як після, так і до поїздки позивачку переслідували та ображали внаслідок поширення негативної інформації проти неї, перестали запрошувати на громадські заходи позивачку. Позивач в м.Одесу не їздила і з Медведчуком знайома не була. З боку відповідача 4 порушення прав позивача було в тому, що під час мирної акції в травні 2017 року їх виганяли.

Свідок ОСОБА_34 суду пояснив, що він бачив в мережі Інтернет передачу із інформацією негативного характеру щодо позивачки, хоча її син служить в армії.

На запит представника позивача було надано відповідь Департаменту патрульної поліції НП України від 20.11.2019 року про те, що особа на ім`я ОСОБА_35 працює інспектором роти №1 батальону №4 полку №2 УПП в м.Києві Департаменту патрульної поліції. Доручення на представництво інтересів органів поліції в програмі «Секретний фронт» на телеканалі «ІСТV» ОСОБА_35 не надавався (т.7 а.с.12).

Також, на запит представника позивача на адресу відповідача 3 про надання офіційних даних про спірний сюжет було надано відповідь листом від 02.12.2019 року про неможливість надання копії офіційного запису програми «Секретний фронт» за 29.03.2017 року, 05.11.2017 року та за 06.11.2017 року у зв`язку з закінченням строків на подання такої заяви (т.7 а.с.10).

За вимогами ч.4 ст.48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

За умовами ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, єдиним допустимим доказом, що може достовірно підтвердити зміст трансльованих телерадіоорганізацією передач є виключно здійснений цією телерадіоорганізацією офіційний запис ефіру за відповідний період.

Зважаючи на заперечення відповідачами факту розповсюдження спірних інформацій по зміст позовних вимог і не надання таких електронних доказів їх розповсюдження із записами програм, суд не приймає до уваги паперові докази і їх запису на дискам за відсутністю належним чином отриманих оригіналів таких записів.

Стороною позивача суду не було надано отриману у встановленому порядку копію запису програми із спірними сюжетами (інформацією) згідно позовних вимог №1, №2, №3, №4, №5, №6, як не було доведено обставини звернення позивачки до відповідачів та отримання останнім скарг по змісту сюжету у 14-ти денний строк з часу виходу програми в ефір.

Між тим, за умовами ч.3 ст..64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» заява з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради.

Порядок подачі заяви на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) визначається статтею 64 цього Закону (ч.2 ст.65 вказаного Закону).

Наданий же лист від позивача від 19.11.2019 року на адресу відповідача 3 не відповідають вказаним вимогам Закону, оскільки не містять повідомлення про це Національної ради з питань телебачення та радіомовлення.

В той же час, за відсутності офіційного запису ефіру програми «Секретний фронт» на телеканалі «ІСТV» за 29.03.2017 року, інших записів у різних програмах позивачки із згадуванням у негативному сенсі прізвища позивачки по змісту позовних вимог неможливо достовірно встановити щодо змісту спірних сюжетів, оскільки його повна автентичність змісту на Інтернет ресурсі не підтверджена та доказів належності вказаного ресурсу саме відповідачам не доведено.

Більше того, з метою отримання офіційного запису спірної інформації №6 позивач навіть не зверталась до телеканалу «ZIK», а по тексту позову зазначила відповідачем ТОВ «Український тиждень», що ніби-то розповсюдив вказану спірну інформації про позивачку, хоча на доказ такого розповсюдження надано скріншот з мережі Інтернет із назвою статті «Саакашвили и фальшивая солдатская мать ОСОБА_12» з ОСОБА_36 (т.3 а.с.196-204) із відеозаписами програми за 18.05.2017 року «Другая Україна».

Також, за поясненням представників відповідачів і наданих ними відзивів вбачається про не надання фізичним особам ОСОБА_8 (як представником СБУ), ОСОБА_37 (як представником Нацполіції), ОСОБА_38 (як представником Міністерства з питань тимчасово окупованих територій) дозволів та довіренностей на представництво інтересів вказаних відповідачів 2,4,6 і висловлювання ними спірної інформації №№1,2,3,4,5,7 про позивачку.

В той же час, відповідачами вказані особи ( ОСОБА_37 і ОСОБА_39 ) зазначені не були.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Крім того, жодних доказів поширення на сайті МВС України, телеканалу «ІСТV» про очолювання позивачем шахрайської організації ГО «Союз матерів «Захист» і внесення вказаної організації до числі шахрайських із виключенням з Вікіпедії, тобто спірної інформації №5 стороною позивача суду надано не було і її існування саме на офіційних сайтах вказаних відповідачів не доведено.

Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Між тим, в порушення вимог законодавства оригіналу електронних доказів у вигляді запису спірних сюжетів позивачем суду надано не було.

Зазначені обставини вказують на не доведення стороною позивача факту поширення саме відповідачами спірної інформації №№1,2,3,4,5,7 про позивачку взагалі, а саме неправдивої інформації за викладених у позовній заяві обставин.

Розглядаючи питання про недостовірність спірної інформації №№1,2,3,4,5,6,7 про позивачку слід зазначити наступне.

Так, вирвані із контексту речення, що просить визнати недостовірною інформацією та її спростувати по тексту є висловлювання частково про позивачку та інших осіб, а саме спірні інформації викладені не повністю і не відповідають по тексту наданим самою ж позивачкою роздруківкам з Інтернет-сайтів, а саме: «акція виглядає підозріло, і її підтримують такі особистості, як ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , яких пов`язують з ОСОБА_11 , ... всі ці три жінки «проходять за даними СБУ. Ми уважно за ними спостерігаємо. Дійсно, ця жінка, ОСОБА_12 , про яку ви спочатку говорили, брала участь у різних акціях проти цілісності України, в тому числі і в Одесі. Практично провокатор і особисто бачив її на мітингу ОСОБА_13 », але в позові подано для спростування інформацію №1, що ОСОБА_40 вважає позивачку із зазначенням прізвища - провокатором.

Іншу інформацію про те, що дослівно «В СМИ прозвали «плакальщицей ОСОБА_16», «засветилась з главарем ДНР в районе Донецкого аеропорта», «товаришувала з ОСОБА_16 », снималась в пропагандистких сюжетах, не є твердженням, а показанням з чужих слів, оскільки розповсюджувач інформації вказав на інше джерело отримання інформації, а тому за відсутності належних доказів розповсюдження така інформація не підлягає спростуванню.

Вказана інформація та інші надані як доказ поширення усі спірні інформації не є стверджувальними, а вказані висловлювання суд вважає оціночним судженням, оскільки вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивачки в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій.

При цьому, суд не приймає до уваги показання свідків, допитаних в суді за клопотанням позивачки, оскільки жодних обставин щодо предмету доказування їх показання не несуть.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Відтак, оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають.

Крім того, незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст.5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії».

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення).

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України).

Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство.

Стаття 10 Конвенції захищає також обговорення або поширення отриманої інформації, навіть за наявності підозри щодо недостовірності цих відомостей. Європейський суд зазначив, що ствердження зворотного позбавило б людей права виражати свої погляди і думки відносно заяв, зроблених у засобах масової інформації і таким чином наклало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження, як, наприклад у справі «Салов проти України» (SalovvUkraine).

Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Щодо другого елементу визначення юридичного складу правопорушення, то дослідження відповідного сюжету засвідчує, що поширена інформація стосується позивача.

У зв`язку із викладеним, в даній справі суду належить встановити:

- чи є інформація, оприлюднена позивачами, недостовірною, і

- якщо інформація є недостовірною, то чи дійсно вона порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши представників учасників, суд не вбачає підстав для визнання інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивачів, з огляду на таке.

Згідно з п.6 постанови ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. В даному випадку, позивачем не доведено порушення внаслідок поширення спірної інформації її особистих немайнових прав. В даному випадку права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення позивачів до суду, відповідачами не було порушено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, то позивач є головою Громадської організації «Союз матерів «Захист», а тому позивач є публічною особою, оскільки відіграє певну роль у суспільному житті з огляду на її виступи і активну громадську діяльність.

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відтак, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорюваними висловлюваннями по відношенню до позивачки, вони не порушують її особисті немайнові права як законослухняної громадянки, а завдання шкоди їх відповідним особистим немайновим благам чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових прав не доведено, а відтак вони спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягають.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся спірна інформація відповідачами у викладеному ними тексті у позові в цілому була розповсюджена саме відповідачами за відсутності доказів її розповсюдження і така інформація порушує особисті немайнові права позивача або завдає шкоди її особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Крім того, фізичні особи (автори вислювлювань, журналісти ОСОБА_37 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 ) не були залучені позивачем до участі у справі в якості відповідачів, що є окремою підставою для відмови у позові.

Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів спростувати інформацію щодо позивачів, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. ст. 3-5, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України; ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст.277, 297 ЦК України; постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Служби Безпеки України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСTV), Національної поліції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Український тиждень», Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, «Радіо Свобода» в особі представництва «РФІ/РЛ,ІНК» про визнання недостовірною інформації, захист честі та гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_8 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 .

Служби Безпеки України, адреса знаходження: м.Київ, вул.Володимирська, 33.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСTV), адреса м.Київ, вул.Паньківська, 11.

Національна поліція України, адреса м.Київ, вул.Академіка Богомольця, 10.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український тиждень», адреса м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, 36А, кв.3.

Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, адреса м.Київ, пл.Лесі Українки, 1.

Міністерства внутрішніх справ України, адреса м.Київ, вул.Академіка Богомольця, 10.

третя особа: «Радіо Свобода» в особі представництва «РФІ/РЛ,ІНК», адреса м.Київ, вул.Антоновича, 46.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 05.02.2021 року