Справа № 442/4989/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/21/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
22-ц/811/94/19, 22-ц/811/95/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача Коцана Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року, ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року та ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Стебницької міської ради про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 30,3 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м., в порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що її чоловікові ОСОБА_3 належала 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1 , в якій вони разом проживали, однак, свідоцтва про право власності на цю частину будинку він за життя не оформив, а іншу 1/2 частину будинку його батько ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 11.09.1962 року.

Позивач просила визнати за нею право власності на належну чоловікові частину вказаного будинку в судовому порядку, оскільки за відсутності в її чоловіка правовстановлюючого документу про право власності на належну йому частину будинку, вона не може оформити свої спадкові права на це майно в нотаріуса, хоча прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки на момент відкриття спадщини проживала разом з ним за місцем його проживання та вступила у фактичне володіння та управління 1/2 частиною будинку після його смерті.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року, з урахуванням виправлених у його резолютивній частині помилок ухвалами цього суду від 26 вересня 2016 року та 01 лютого 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 61,40 кв.м., загальною площею 107 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення та ухвали суду оскаржила ОСОБА_1 , просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апелянт не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено її права та законні інтереси, як власника будинку, а тому вони прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що вона є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і разом з батьками проживала у житловому будинку по АДРЕСА_2 ), який належав її дідові ОСОБА_8 та бабі ОСОБА_5 , після смерті яких єдиним спадкоємцем була її ( ОСОБА_1 ) мати ОСОБА_9 , яка прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.06.1988 року.

Згідно постанови особливої наради при МБД СРСР 09.03.1948 року (протокол №9-а) діда з бабою було виселено з конфіскацією майна з с.Солець Дрогобицького району Львівської області на спецпоселення в Пермську область, де дід помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а баба ОСОБА_5 повернулась додому в м.Стебник у 1958 році разом із матір`ю апелянта.

За ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку по АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1962 року, яку після її смерті успадкувала ОСОБА_9 (мати апелянта).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , при житті нею було складено заповіт, посвідчений 21.07.1998 року, яким належне їй майно вона заповіла своїй дочці ОСОБА_1 .

Апелянт зазначає, що із отриманих з архівних установ документів встановлено відсутність будь-яких відомостей про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 було конфісковано, націоналізовано (муніципалізовано) у діда та баби ОСОБА_10 .

Апелянт зазначає, що у позивача відсутні будь-які документи, які б свідчили, що житловий будинок по АДРЕСА_1 будувався і вводився в експлуатацію її чоловіком ОСОБА_3 , а також відсутні будь-які рішення сільської ради про надання спірного житлового будинку родині ОСОБА_11 , натомість, є документ, який підтверджує, що цій родині надавався зовсім інший будинок в с. Солець.

Апелянт вважає, що родина Кремків самовільно захопила будинок родини Білавок, оскільки будинок не був конфіскований, тому по сьогоднішній день будинок залишається власністю сім`ї апелянта.

Наголошує, що про факт належності спірного будинку родині апелянта свідчать записи й в погосподарських книгах Солецької сільської ради за 1947-1949 роки, позаяк, чоловік позивача ОСОБА_3 не мав зареєстрованого права власності на половину житлового будинку, як і його батько ОСОБА_4 , а довідка, на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні, як на підтверджуючу підставу набуття права власності ОСОБА_4 на спірний будинок, видана помилково.

Просить врахувати, що суд визнав право власності позивача в порядку спадкування на майно, яке ніколи не належало на праві власності померлому ОСОБА_3 та його родині.

Апелянт вважає, що постановляючи ухвали про виправлення в рішенні суду помилок, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема, в ухвалі суду від 01.02.2017 року встановив обставини, які не були встановлені рішенням суду від 26.09.2016 року.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Коцан Р.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Наголошує на тому, що зазначені в апеляційній скарзі твердження апелянта про належність спірного будинку її родині, апелянтом висловлювались і в межах поданої апеляційної скарги на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2010 року у справі №2-2954/10, однак, згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2010 року, факти, викладені ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим її апеляційну скаргу було відхилено.

Представник позивача покликається на встановлені вказаним рішенням суду обставини про те, що згідно записів у погосподарських книгах за 1947-1949 роки Солецької сільської ради, будинок № НОМЕР_1 (зараз АДРЕСА_1 ) рахувався за ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою №397, виданою КП «Міське виробниче управління житлово-комунального господарства», до складу сім`ї якого входив чоловік позивачки ОСОБА_3

27.11.1956 року народний суд Дрогобицького району у справі за позовом ОСОБА_12 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна сільськогосподарського двору затвердив мирову угоду, згідно з якою, ОСОБА_3 було виділено дві кімнати (фактично кімната, кухня та коридор) спірного будинку, а другу половину будинку ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1962 року, посвідченого нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори за р.№П-1249, для оформлення якого виконавчим комітетом Колпецької сільської ради була надана довідка про те, що половина будинку належить ОСОБА_3 , а земельна ділянка, площею 0,16 га, на якій розташований будинок, була розподілена між співвласниками будинку і на підставі рішення правління колгоспу ім.Леніна від 26.07.1962 року в користування ОСОБА_5 було надано 0,08 га, друга половина земельної ділянки залишена в користуванні ОСОБА_3 .

При цьому, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2010 року у справі №2-2954/10 встановлено, що рішення №44 від 04.12.1995 року в частині повернення в особисту власність ОСОБА_9 половини житлового будинку по АДРЕСА_1 та рішення №250 виконкому Стебницької міської ради прийнято на підставі неперевірених даних про власника половини будинку на момент його прийняття.

Також судом встановлено, що рішенням №47 від 19.06.1996 року комісії з питань поновлення прав реабілітованих було виплачено грошову компенсацію за конфісковане майно в громадянина ОСОБА_8 його дочці ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2010 року у справі №2-2954/10, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2010 року, визнано нечинними рішення №44 від 04.12.1995 року в частині повернення в особисту власність ОСОБА_9 половини житлового будинку по АДРЕСА_1 та рішення №250 виконкому Стебницької міської ради від 14.11.1996 року «Про взяття на баланс Стебницького ЖКГ половини житлового будинку по АДРЕСА_1 та повернення її у приватну власність гр. ОСОБА_9 », та визнано недійсним свідоцтво про право власності на половину житлового будинку АДРЕСА_1 , видане виконкомом Стебницької міської ради 20.01.1997 року на ім`я ОСОБА_9 , а також визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на половину будинку АДРЕСА_1 , видане 06.10.2006 року Стебницькою державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 .

Представник позивача вважає, що подаючи апеляційну скаргу у даній справі, ОСОБА_1 не обґрунтувала, яке її право порушене ухваленим рішенням суду першої інстанції та не вказала, як відновиться таке порушення внаслідок скасування цього рішення суду.

На його переконання, апелянт, як власник іншої 1/2 частини спірного будинку, не довела порушення її прав та інтересів оскаржуваним рішенням суду.

Після оголошеної в судовому засіданні апеляційного суду перерви, сторона апелянта та відповідача не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм 05 та 06 січня 2021 року судових повісток, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обовязки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обовязки такої особи не вирішувалось.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК).

З матеріалів справи встановлено, що предметом спору в даній справі є 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_4 , житловою площею 61,40 кв.м., загальною площею 107 кв.м.

Інша 1/2 частина цього будинку належала на праві власності бабі апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1962 року, посвідченого нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Львівської області Власовою З.А. (а.с.8, 11), після смерті якої цю частину будинку успадкувала ОСОБА_9 мати апелянта ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.06.1988 року Другою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1590 (а.с.59).

На підтвердження своїх вимог та, відповідно, прав на будинок в цілому по АДРЕСА_1 , апелянт ОСОБА_1 подала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 06.10.2006 року Стебницькою державною нотаріальною конторою (а.с.42, 60), та Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.46-47), в якій підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 на будинок в цілому (1/1) зазначено вказане вище свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2006 року.

У цьому свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 06.10.2006 року зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.06.1988 року Другою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1590 , та свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 20.01.1997 року виконавчим комітетом Стебницької міської Ради народних депутатів на підставі рішення №250 від 14.11.1996 року, зареєстрованого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації за р.№852/1 в книзі №6.

Однак, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2010 року у справі №2-2954/10 за позовом ОСОБА_2 до Стебницької міської ради, ОСОБА_1 , третьої особи Стебницької державної нотаріальної контори про визнання нечинним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частину будинку, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.30-31), яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2010 року (а.с.95), визнано нечинними рішення №44 від 04.12.1995 року в частині повернення в особисту власність ОСОБА_9 половини житлового будинку по АДРЕСА_1 та рішення №250 виконкому Стебницької міської ради від 14.11.1996 року «Про взяття на баланс Стебницького ЖКГ половини житлового будинку по АДРЕСА_1 та повернення її у приватну власність гр. ОСОБА_9 », та визнано недійсним свідоцтво про право власності на половину житлового будинку АДРЕСА_1 , видане виконкомом Стебницької міської ради 20.01.1997 року на ім`я ОСОБА_9 , а також визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на половину будинку АДРЕСА_1 , видане 06.10.2006 року Стебницькою державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 .

Зазначені вище документи та судові рішення містяться також і в матеріалах інвентаризаційної справи, яка була витребувана апеляційним судом та оглянута в судовому засіданні.

Отже, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2010 року, яке набрало законної сили, підтверджено, що ОСОБА_1 є законним власником лише 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , яку вона набула у власність в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06.10.2006 року Стебницькою державною нотаріальною конторою, а на іншу 1/2 (спірну) частину будинку вона не має прав, відповідно, як і не мала прав її мати ОСОБА_9 , відтак, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції питання про права апелянта не вирішував, а тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року, ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року та ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року у даній справі підлягає закриттю, як помилково відкрите.

Керуючись ст.ст. 362 ч.1 п.3, ч.2, 367, 381, 389 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року, ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року та ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Стебницької міської ради про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Повний текст ухвали складено 29 січня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.