22-ц/804/288/21

Номер провадження 22-ц/804/288/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Биліни Т.І.,

Принцевської В.П.,

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Житолово-будівельного кооперативу «Юпітер» від імені та в інтересах якого діє керівник Марчук Олена Михайлівна на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2020 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Юпітер» від імені та в інтересах якого діє керівник Марчук Олена Михайлівна до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, Маріупольська міська рада, приватний нотаріус Ходаріна Ольга Сергіївна, приватний нотаріус Ласточкіна Світлана Вікторівна, МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» про визнання реєстрації права власності на нерухоме майно недійсною, скасування витягу про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач Житлово-будівельний кооператив «Юпітер» звернувся із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання реєстрації права власності на нерухоме майно недійсною, скасування витягу про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 квітня 2006 року визнано право власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 жовтня 2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на реконструйоване нежитлове приміщення за тією ж адресою, яке було скасовано. 31 травня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про надання дозволу на будівництво нежитлової прибудови та переобладнання спірного приміщення, проте йому було відмовлено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до укладеного договору купівлі-продажу, від 25 вересня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , власником спірного нежитлового приміщення на теперішній час є ОСОБА_2 та, оскільки, на момент вчинення правочину у ОСОБА_1 , не було права власності на спірний об`єкт просила суд задовольнити позовні вимоги ЖБК «Юпітер» в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ЖБК «Юпітер» було відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ЖБК «Юпітер» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд помилково зробив висновок відносно відсутності у позивача права пред`являти вимоги до відповідачів, оскільки він не є уповноваженим представником співвласників спірного житлового будинку. Крім того, усі дії з боку ОСОБА_1 , пов`язані з укладенням спірних угод та зміни цільового призначення приміщення вважає такими, що прямо зачіпають інтереси жителів будинку, а тому ЖБК «Юпітер» правомірно звернувся із позовними вимогами як представницький орган жителів будинку АДРЕСА_2 .

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представники третіх осіб Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, Маріупольської міської ради, МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» та приватні нотаріуси Ходаріна О.С. і ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовими повістками (а.с. 185-191), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ЖБК «Юпітер» Марчук О.М. та Горбачової Г.М., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Коровіної Н.Г., яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оспорювана реєстрація права власності на квартиру від 20 липня 2006 року відповідала вимогам закону, оскільки була вчинена на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2005 року, а тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 8468136, квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2005 року (т.1, а.с. 63).

31 серпня 2005 року ОСОБА_1 звертався до ЖБК «Юпітер» із заявою про надання дозволу на будівництво нежитлової прибудови та перепланування квартири АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 35).

Протоколом № 6 від 07 жовтня 2005 року загальних зборів членів ЖБК «Юпітер» було дозволено здійснення перепланування квартири АДРЕСА_3 відповідно до проекту, за умови не втручання у несучи стіни в квартирі (т. 1, а.с. 36).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 квітня 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 165), яке було зареєстровано Маріупольським БТІ, номер витягу 11287791 (т. 1, а.с. 166).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 лютого 2008 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07.04.2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд (т. 2 а.с. 26).

Виконавши роботи по будівництву нежитлової прибудови та перепланування квартири АДРЕСА_4 у відповідності з дозволом на виконання будівельних робіт від 17 листопада 2005 року № 304, ОСОБА_1 звернувся до суду для визнання права власності на реконструйоване приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17 липня 2007 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на реконструйоване нежиле приміщення магазин непродовольчих товарів з окремим входом, загально, площею 91,7 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 181).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 жовтня 2007 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17.07.2007 року було скасовано та направлено на новий розгляд у той же суд в іншому складі суду.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_1 15 березня 2019 року продав зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_3 , реєстр № 121, а 25 вересня 2019 року ОСОБА_3 продав його ОСОБА_2 , реєстр № 267 (т. 1, а.с. 154).

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення, яка здійснена Маріупольським БТІ 20 липня 2006 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 квітня 2006 року у справі № 2-1372/2006.

Між тим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення може порушувати права позивача лише в разі, якщо він вважає себе власником цього приміщення і, оскільки, позивач не обґрунтовував свої вимоги порушенням права власності на спірне приміщення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч 1. 3 ст. 12 ЦПК України).

За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

В судовому засіданні апеляційного суду представник ЖБК «Юпітер» Марчук О.М. пояснила, що внаслідок реконструкції спірного приміщення його власниками було здійснено втручання у несучі конструкції будинку, в зв`язку із чим в його стінах з`явилися тріщини.

Між тим, належних та допустимих доказів в підтвердження цих доводів позивачем суду не надано.

Таким чином апеляційний суд вважає, що позивач не довів порушення своїх прав укладеним між відповідачами правочином, і оскільки позивач не вважає себе власником спірного приміщення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні й цих позовних вимог.

Доводи позивача про те, що, порушення відповідачами режиму користування спірним приміщенням порушує права інших членів ЖБК «Юпітер» не є підставою для задоволення тих позовних вимог, з якими позивач звернувся до суду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житолово-будівельного кооперативу «Юпітер» від імені та в інтересах якого діє керівник Марчук Олена Михайлівна залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Судді В.М. Барков

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська