Провадження № 22-ц/4808/1593/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника прокуратури Верешка М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області, Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області, Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади, у якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь матеріальну шкоду в розмірі 5 000 доларів США - в гривнях, за офіційним курсом Національного Банку України для відповідної валюти на день прийняття судом рішення, 170 000 грн моральної шкоди та судові витрати, пов`язані з розглядом справи - проведенням експертизи - в розмірі 8 000 грн.

В обґрунтування позову послалась на те, що 22 вересня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу квартири вона продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня, право власності ОСОБА_3 на квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_3 є її племінником і між ними була усна домовленість про те, що вона з його дозволу після продажу квартири надалі проживатиме в квартирі. За продаж квартири отримала 240 499 гривень, за які в подальшому купила долари та які зберігались у цій квартирі.

25 червня 2018 року під час її відсутності у вказаній квартирі невідома їй особа протиправно проникла в квартиру та вкрала заощаджені нею грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, що залишилися від продажу квартири. Також з квартири був вкрадений пульт від телевізора. В квартирі підозрюваним були залишені журнали з недоїдками їжі, на віконному склі пальцем була написана літера «В». Також підозрюваний почистив зуби в ванній кімнаті. Повернувшись додому, в квартирі нікого не застала та виявила крадіжку зазначених речей. Вона зателефонувала в поліцію і повідомила про злочин. Також того ж дня вона подала в поліцію письмову заяву про вчинений в її квартирі злочин невідомою особою. За місцем її проживання приїхали поліцейські Галицького відділення поліції Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області, в кількості 6-7 осіб. Вони оглянули місце події, вислухали її пояснення. Спеціаліст, який був в групі, зняв відбитки пальців на вікні та в місці, де зберігалися вкрадені грошові кошти. Перед тим як піти, поліцейські забрали журнали, на яких підозрюваний вживав їжу, а недоїдки викинули у смітник. Поліцейські перед проведенням слідчих розшукових дій не роз`яснювали їй права та обов`язки, не запитували, чи не бажає вона залучити до проведення слідчих дій представника (адвоката), якщо він в неї є. Огляд квартири поліцейськими, ні в протоколі, ні за допомогою технічних засобів (відео/аудіо записів) не фіксувався. З приводу наданих нею пояснень, протокол допиту не складався. Поняті до огляду квартири не запрошувалися та участі в цій слідчій (розшуковій) дії не приймали. Опис вилучених поліцейськими речей не складався. Збереження речових доказів ними не забезпечено. З отриманої 25 липня 2018 року відповіді поліції їй стало відомо, що її повідомлення про злочин було зареєстровано в журналі як «звернення громадян», замість внесення цих відомостей в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань у відповідності до частини 1 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України. Досудове розслідування по її заяві про злочин розпочате так і не було. В подальшому ОСОБА_1 звернулась зі скаргами до Головного управління національної поліції та органів прокуратури з метою проведення службової перевірки щодо рішень, дій та бездіяльності місцевої поліції, надання доручень щодо початку та організації ефективного досудового розслідування за її заявою, здійснення відповідачами контролю за досудовим розслідуванням, тощо. Проте, Головне Управління НП в Івано-Франківській області і Тисменицька місцева прокуратура Івано-Франківської області, за наслідком розгляду її скарг службових перевірок щодо рішень, дій та бездіяльності місцевої поліції не проводили.

Крім того, у висновку про результати перевірки від 06 липня 2018 року, місцева поліція зазначила таке: «25.06.2018 р. надійшло повідомлення від громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_2 , про те, що 25.06.2018 р. невідома особа шляхом підбору ключів до внутрішніх замків дверей її квартири за місцем проживання проникла в середину, звідти викрала п`ять тисяч доларів США та пульт від телевізора. По даному факту проводилась перевірка, в ході якої при спілкуванні із сусідами громадянки ОСОБА_1 встановлено, що насправді факту крадіжки із квартири громадянки ОСОБА_1 не було, а вона, судячи з її поведінки та її дій, є хворою людиною із психічними розладами, хоча на обліку не перебуває. Також опитати громадянку ОСОБА_1 не представилось можливим, так як вона від дачі пояснень відмовилась, вела себе неадекватно та дивно, що свідчить про дійсне її захворювання психічними розладами психіки. Окрім цього, на місці події, зовнішніх слідів проникнення в квартиру ОСОБА_1 не виявлено».

Таким чином місцева поліція в своєму рішенні допустила визначення стану її психічного здоров`я та встановила діагноз психічних розладів, не маючи на це відповідних повноважень, та діяла в супереч вимог статей 3 та 7 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Через протиправну бездіяльність відповідачів, нею втрачено можливість відшкодування, завданої їй злочином матеріальної шкоди за рахунок особи, що вчинила крадіжку, внаслідок чого, виникли правові підстави для відшкодування їй державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, за рахунок Державного бюджету України, в порядку, передбаченому законом. Невиконання обов`язків органів державної влади, їх службових та (або) посадових осіб, зокрема, і шляхом бездіяльності є підставою для настання відповідальності, одним із видів якої є покладення на державу цивільно-правової відповідальності за шкоду.

Розмір матеріальної шкоди визначений нею в 5 000 доларів США, що є прямим збитком, який виник внаслідок неможливості захистити порушене її право через бездіяльність місцевої поліції та прокуратури.

Протиправною бездіяльністю відповідачів їй завдана моральна шкода, яка виразилась в глибоких душевних страждання через розчарування в можливості органів досудового розслідування та прокуратури захистити її порушене право, через розуміння втраченої можливості у встановлений законом спосіб відшкодувати за рахунок винної особи завдану їй злочином матеріальну шкоду, через зневажливе ставлення до неї з боку відповідачів, ігнорування ними законних її вимог, заяв та скарг, через безумовну зміну її нормального життєвого ритму, через необхідність їй після перенесеного мікроінсульту, бути змушеною витрачати фізичні і нервові зусилля та час, оскаржуючи бездіяльність правоохоронних органів та змушуючи їх виконувати свої посадові обов`язки щодо захисту її порушеного права. Окрім цього, зміст завданої їй моральної шкоди обумовлений протиправним рішенням місцевої поліції. Адже, безпідставне визначення стану її психічного здоров`я та встановлення в неї психічних розладів, про що викладено місцевою поліцією у висновку про результати перевірки від 06.07.2018 року, глибоко її образило і завдало тяжких душевних страждань. Розмір моральної шкоди в сумі 170 000 гривень визначений згідно висновку експерта № 08/20 за результатами проведення психологічної експертизи від 06.07.2020 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 гривень.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення психологічної експертизи у розмірі 52 гривні 80 копійок.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди мотивовано тим, що, обставини, на які посилається позивачка, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність завданої шкоди. Дії органів поліції не можуть напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру шкоди, та зазначені позивачем кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Оскільки відповідного Закону прийнято не було, відсутні підстави для відшкодування державою такої шкоди.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди є частково доведеними, та, враховуючи глибину душевних страждань, яких позивач зазнала, необхідність відновлення її порушеного права, з урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини посадових осіб у завданні моральної шкоди, вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що на користь позивачки ОСОБА_1 з Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2 000 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зокрема, апелянт вважає безпідставним посилання суду на відсутність спеціального закону, який ще не прийнято і це є підставою для відмови у відшкодуванні завданої матеріальної шкоди викраденням її майна, оскільки законодавство жодним чином не зазначає, що це повинен бути якийсь закон.

Судом не обґрунтовано, з яких розрахунків він виходив при визначенні розміру заподіяної їй моральної шкоди, тоді як відповідно до висновку експерта глибина заподіяних душевних страждань визначена експертом у грошовому еквіваленті в розмірі 170 000 грн.

Відповідач Івано-Франківська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає рішення законним та обґрунтованим.

Відповідач Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник Івано-Франківської обласної прокуратури доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема з копій матеріалів перевірки, зареєстрованих у Журналі єдиного обліку №2140 від 25.06.2018 року за повідомленням ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_2 , що 25.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Галицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області з заявою, в якій зазначила про те, що 22.06.2018 року вона подзвонила в Галицький відділ поліції і повідомила про те, що в її квартиру проникли невідомі особи та викрали з квартири 5 000 доларів США і пульт від телевізора (т. 1 а.с. 234).

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Судом встановлено, що працівниками Галицького ВП Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області не дотримано наведених приписів та зареєстровано заяву ОСОБА_1 про викрадення її грошей в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення №2140 від 25.06.2018 року.

25.06.2018 року оперуповноваженими Галицького ВП ГУНП було опитано сусідів ОСОБА_1 з приводу вчинення крадіжки у неї вдома, що підтверджується копіями пояснень (т. 1 а.с. 235-236, 238).

За даними рапорту о/у Галицького ВП від 25.06.2018 року, ним у складі слідчої оперативної групи було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 по факту крадіжки грошових коштів та пульта від телевізора з приміщення квартири гр. ОСОБА_1 . В ході спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 вела себе дивно, плуталась в показах. В ході спілкування з сусідами заявниці останні вказали, що вона в дійсності поводить себе дивно з оточуючими та її поведінка схожа на поведінку особи, яка страждає психічними розладами.

З рапорту о/у СКП Галицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області Петраша В.А. (т. 1 а.с. 238 зворот) вбачається, що ним у складі слідчо-оперативної групи здійснено виїзд до місця проживання громадянки ОСОБА_1 на підставі її повідомлення про крадіжку грошових коштів у сум 5 000 доларів США та пульта до телевізора. У ході проведення поквартирного обходу жителів будинку АДРЕСА_3 та при спілкуванні з жителем квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 та жителькою квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_5 , останні відмовились від надання письмових пояснень відносно крадіжки з квартири громадянки ОСОБА_1 та повідомили, що сусідку ОСОБА_1 знають добре через те, що вона систематично усіх сусідів, в тому числі і їх, звинувачує у крадіжках то цибулі з квартири, то підміну курячих яєць на порчені яйця в її квартирі. При цьому вона не може пояснити як вони проникають в її квартиру. На думку сусідів, судячи з того як ОСОБА_1 себе поводить та що говорить, виникають сумніви про її адекватність. Жителі інших квартир у під`їзді № 2, окрім тих які опитані, де проживає гр-ка ОСОБА_1 , відчинивши двері квартири та почувши прізвище « ОСОБА_6 », одразу відмовилися розмовляти на тему про крадіжку з її квартири.

06.07.2018 року о/у Галицького ВП ОСОБА_7 складено висновок про результати перевірки, зареєстрований в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення №2140 від 25.06.2018 року, з якого вбачається, що 25.06.2018 року о 08:17 год. надійшло повідомлення від гр-ки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_2 , про те, що 25.06.2018 року невідома особа шляхом підбору ключа до внутрішніх замків дверей її квартири за місцем проживання проникла у середину, звідки викрала п`ять тисяч доларів США та пульт до телевізора. По даному факту проводилась перевірка, в ході якої при спілкуванні з сусідами ОСОБА_1 встановлено, що насправді факту крадіжки з квартири ОСОБА_1 не було, а вона судячи з її поведінки та її дій є хворою людиною з психічними розладами, хоча на обліку не перебуває. Також опитати ОСОБА_1 не представилось можливим, так як вона від дачі пояснення відмовилася, вела себе неадекватно та дивно, що свідчить про дійсне її захворювання психічними розладами психіки. Окрім цього, на місці події жодних слідів проникнення в квартиру ОСОБА_1 не виявлено, враховуючи наведене вважав би: 1) перевірку по даному факту закінчити; 2) про прийняте рішення повідомити заявницю; 3) матеріали перевірки направити в архів Галицького ВП (т. 1 а.с. 233).

За змістом повідомлення начальника Галицького ВП Бойка А.М. вих. №3939 від 25.07.2018 року та листа заступника начальника ГУНП в Івано-Франківській області від 26.07.2018 року, адресованих ОСОБА_1 , останню повідомлено про те, що її заяву про крадіжку з її квартири зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Галицького ВП ГУНП України в Івано-Франківській області за № 2140 від 25.06.2018 року та розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Проведеною перевіркою факт крадіжки не підтвердився, про що складено висновок перевірки. Водночас повідомлено, що у разі вчинення стосовно неї будь-яких неправомірних дій вона може звернутися до Галицького ВП ГУНП України в Івано-Франківській області для вжиття невідкладних заходів реагування (т. 1 а.с. 242, т. 2 а.с. 7).

Вважаючи, що працівники поліції допустили бездіяльність щодо розслідування факту крадіжки грошових коштів в її квартирі, ОСОБА_1 та її представник адвокат Громко В.Я. звертались з цього приводу з письмовими зверненнями в різні інстанції органів нацполіції та прокуратури.

Начальником Галицького ВП Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області листом вих. №5922/108/48-2019 від 20.09.2019 року на запит адвоката Громка В.Я. його повідомлено про те, що звернення громадянки ОСОБА_1 зареєстроване в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення від 25.06.2019 року №2140 та було розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Відомості з даного приводу до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися (т. 2 а.с.6).

З листа заступника начальника ГУНП в Івано-Франківській області Мартищука І. від 25.09.2019 року, адресованого адвокату Громку В.Я., вбачається, що адвоката повідомлено про те, що дійсно 27.06.2018 року до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області надійшло звернення громадянки ОСОБА_1 щодо неправомірних, на її думку, дій працівників Галицького відділення поліції під час виїзду на місце події 25.06.2018 року за її заявою про вчинення крадіжки з її помешкання. На момент надходження звернення громадянки ОСОБА_1 до ГУНП було встановлено, що звернення з приводу крадіжки з її помешкання від 25.06.2018 року зареєстроване, відповідно до вимог законодавства, в Журналі єдиного обліку заяв повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Галицького відділення поліції за №2140 та в подальшому розглянуто працівниками вказаного відділення поліції відповідно до Закону України «Про звернення громадян», про що відповідно керівництвом ГУНП проінформовано автора звернення (вих. №Л-3/108/03/14/18 від 26.07.2018 року). Одночасно проінформовано про те, що висновок за результатами розгляду звернення громадянки ОСОБА_1 від 25.06.2018 року з приводу крадіжки з її помешкання зберігається у Галицькому відділенні поліції Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області (т. 2 а.с. 5).

Згідно листа заступника керівника Тисменицької місцевої прокуратури від 28.09.2019 року, адресованого адвокату Громку В.Я., вбачається, що Тисменицькою місцевою прокуратурою розглянуто його запит з приводу надання інформації про розгляд звернення ОСОБА_1 до Генерального прокурора щодо бездіяльності працівників Галицького відділення поліції Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області. Проведеною перевіркою встановлено, що у липні 2018 року Тисменицькою місцевою прокуратурою у рамках звернення ОСОБА_1 до Генерального прокурора щодо бездіяльності працівників Галицького відділення поліції Тисменицького ВП ГУ НП в області проводилась перевірка повноти, ефективності та відповідності дій відповідальних працівників поліції вимогам КПК України та обґрунтованості висновку поліції від 06.07.2018 року про відсутність ознак кримінального правопорушення. За результатами проведеної перевірки заявнику надано відповідь за №36-10 від 31.07.2018 року та роз`яснено їй право на оскарження рішення до слідчого судді у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 303, ч. 1 ст. 304 КПК України протягом 10 днів з моменту його отримання. Одночасно повідомлено, що за результатами перевірки Тисменицькою місцевою прокуратурою не складався висновок про результати даної перевірки, у зв`язку з чим надати вказаний адвокатом висновок не представляється можливим.

Однак, матеріали справи не містять доказів оскарження ОСОБА_1 чи її представником адвокатом Громко В.Я. бездіяльності поліції щодо не внесення відомостей про кримінальне правопорушення в Єдиний реєстр досудових розслідувань за її заявою про вчинення крадіжки в квартирі за її місцем проживання в порядку ст. 303, 304 КПК України.

Вважаючи, що у зв`язку з бездіяльністю працівників поліції та прокуратури, вона втратила можливість на відшкодування шкоди, завданої крадіжкою її майна, за рахунок винної особи, тому просила відновити її порушене право за рахунок держави в особі відповідних органів державної влади, діями яких завдано шкоду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Вказаний висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 березня 2019 року у справі №916/1423/17.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

З аналізу статті 22 ЦК України слідує, що відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

В обґрунтування позову про відшкодування матеріальної шкоди позивачка зазначила, що вона у встановлений законом спосіб, зробила всі дії, що від неї залежали, з метою захисту свого порушеного права, проте, через протиправну бездіяльність відповідачів, нею була втрачена можливість відшкодування завданої їй злочином матеріальної шкоди за рахунок особи, що вчинила крадіжку, а тому просила стягнути з держави в особі відповідних органів державної влади, діями яких заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 5 000 доларів США.

Враховуючи обставини справи та наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність завданої шкоди. Дії органів поліції не можуть напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою. Також суд вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру шкоди, та зазначені позивачем кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Також суд вірно послався і на положення статті 1177 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 березня 2019 року у справі №916/1423/17 зазначила, що «Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки відповідного Закону не прийнято, то відсутні підстави для відшкодування державою такої шкоди.

З урахуванням наведених обставин та норм матеріального права, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що посилання суду у рішенні на відсутність спеціального закону не є підставою для відмови їй у відшкодуванні матеріальної шкоди.

Щодо вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» медичні працівники, інші фахівці, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, та особи, яким у зв`язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов`язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у закладі з надання психіатричної допомоги чи про перебування у закладі соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, або спеціальному навчальному закладі, а також інші відомості про стан психічного здоров`я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті.

Згідно висновку експерта №08/20 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 06.07.2020 року експертом в галузі психології, доктором філософії в галузі психології вбачається, що у ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок її дискримінації, іншого ущемлення прав і свобод громадянина неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури. ОСОБА_1 завдані страждання внаслідок її дискримінації, іншого ущемлення прав і свобод громадянина неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури. Моральні страждання були спричиненні внаслідок дискримінації особистості, що відобразилась у безпідставному визначенні стану її психічного здоров`я (аркуш 12). Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 (моральної шкоди), складає 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень (т. 1 а.с. 39-54).

Зважаючи на вказаний висновок експертизи та норми статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд правильно вважав, що позивачкою доведено завдання їй моральної шкоди, яка полягає у безпідставному визначенні стану її психічного здоров`я та зазначення про захворювання психічними розладами, викладене працівниками Галицької ВП ГУ НП в Івано-Франківській області у висновку про результати перевірки від 06.07.2018 року, та завдання їй душевних страждань, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Із урахуванням усіх обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка частково довела позовні вимоги про завдання моральної шкоди, і, зважаючи на глибину душевних страждань, які вона зазнала, необхідність відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини посадових осіб у завданні моральної шкоди, вимог розумності та справедливості, суд вірно визначив грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень, яка підлягає стягненню на користь позивачки із Державного бюджету України.

Суд першої інстанції обґрунтував мотиви, із яких він виходив при визначенні розміру моральної шкоди, тому не заслуговують на увагу доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом не обґрунтовано, з яких розрахунків він виходив при визначенні розміру заподіяної позивачці моральної шкоди, тоді як відповідно до висновку експерта глибина заподіяних душевних страждань визначена експертом у грошовому еквіваленті в розмірі 170 000 гривень. Частково взявши до уваги вищевказаний висновок експертизи, суд правильно вважав, що більший розмір моральної шкоди не може бути стягнутий, адже, позивачка мала право в порядку, передбаченому КПК України звернутись зі скаргою на процесуальні рішення, дії чи бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені під час кримінального провадження, зокрема, до суду. Законність процесуальних дій (бездіяльності) посадових осіб, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального контролю.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року