КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 372/4583/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1336/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Потабенко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області,

про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та визнання права власності,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 та апеляційною скаргою Прокуратури Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року,

встановив:

у вересні 2014 року прокурор Обухівського району Київської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати:

рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області (далі - Виконком) від 28 березня 2002 року №3, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у приватну власність земельні ділянки площею 0,20 га та 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 28 березня 2002 року № 15/305, яким ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 28 березня 2002 року № 15/304, яким ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/364, яким ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку площею 0,530 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/432, яким ОСОБА_6 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/434, яким ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку площею 0,2780 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/435, яким ОСОБА_8 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/433, яким ОСОБА_9 надано у власність земельну ділянку площею 0,2140 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/365, яким ОСОБА_10 надано у власність земельну ділянку площею 0,53 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/366, яким ОСОБА_11 надано у власність земельну ділянку площею 0,53 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

Також позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 341887, виданий ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки від 04.112002 № 7543, та витребувати на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 3,03 га, вартістю 3 202 104,00 грн, за кадастровими номерами :05:005:0057 та :05:005:0058, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Товариство індивідуальних забудовників «Сосновий бір-5», та визнати за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради право власності на неї.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року, а позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року, яка була залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року було залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верхового Суду від 03 грудня 2019 року було частково задоволено заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року - ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 березня 2002 року:

№3, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у приватну власність земельні ділянки площею 0,20 га та 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

№ 15/305, яким ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

№ 15/304 , яким ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 341887, виданого ОСОБА_1 , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки від 04 листопада 2002 року № 7543;

витребування на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 цієї земельної ділянки та визнання за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради права власності на неї скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 також подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратури представник ОСОБА_1 просила суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на безпідставність доводів скаржника.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

прокурора та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтовував свої вимоги тим, що під час перевірки Прокуратурою Обухівського району Київської області встановлено порушення Козинською селищною радою норм земельного законодавства України та порушення вимог Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) при виділенні спірних земельних ділянок, а саме прийняття рішень неуповноваженим органом - виконавчим комітетом, однак відповідно до положень вказаного Закону надання земельних ділянок комунальної власності є виключною компетенцією відповідних рад. Прокурор зазначав, що 29.11.2001 виконкомом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було прийнято рішення №123/364, №123/432, №123/434, №123/435, №123/433 про надання у власність земельних ділянок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . За договорами купівлі-продажу ОСОБА_2 07.03.2002 та 12.03.2002 придбала у власність вказані земельні ділянки, які в подальшому подарувала ОСОБА_1 . Також 29.11.2001 виконкомом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було прийнято рішення №123/365 та №123/366 щодо надання земельних ділянок у власність ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Вказані ділянки були придбані ОСОБА_1 12.03.2002.

28.03.2002 виконкомом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було прийнято рішення №15/305, 15/304 про надання у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та №3 щодо надання у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок. На вказані земельні ділянки ОСОБА_1 отримав Державний акт на право приватної власності серії РЗ №344587, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №7543 від 04.11.2002.

Оскільки вказані рішення були прийняті з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування», позивач просив визнати незаконними та скасувати:

рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області (далі - Виконком) від 28 березня 2002 року №3, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у приватну власність земельні ділянки площею 0,20 га та 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 28 березня 2002 року № 15/305, яким ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 28 березня 2002 року № 15/304, яким ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/364, яким ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку площею 0,530 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/432, яким ОСОБА_6 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/434, яким ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку площею 0,2780 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/435, яким ОСОБА_8 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/433, яким ОСОБА_9 надано у власність земельну ділянку площею 0,2140 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/365, яким ОСОБА_10 надано у власність земельну ділянку площею 0,53 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

рішення Виконкому від 29 листопада 2001 року № 123/366, яким ОСОБА_11 надано у власність земельну ділянку площею 0,53 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

Також позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 341887, виданий ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки від 04.112002 № 7543, та витребувати на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 3,03 га, вартістю 3 202 104,00 грн., за кадастровими номерами :05:005:0057 та :05:005:0058, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Товариство індивідуальних забудовників «Сосновий бір-5», та визнати за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради право власності на неї.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року, яка була залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року було залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верхового Суду від 03 грудня 2019 року було частково задоволено заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року - ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 березня 2002 року:

№3, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у приватну власність земельні ділянки площею 0,20 га та 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства;

№ 15/305, яким ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

№ 15/304 , яким ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку;

визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 341887, виданого ОСОБА_1 , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки від 04 листопада 2002 року № 7543;

витребування на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 цієї земельної ділянки та визнання за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради права власності на неї скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В рішенні судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що виконком Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, приймаючи рішення від 28.03.2002 №3, 15/304 та 15/305 про передачу у власність земельних ділянок вийшов за межі своїх повноважень, оскільки з 01.01.2002 Козинська селищна рада не могла передавати свої повноваження виконавчому комітету щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок, а отже позовні вимоги є доведеними, і відповідно є підстави для визнання недійсним державного акту та витребування земельних ділянок. Однак в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 14, 19 Конституції України, стст.12, 116, 118 ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», стст. 16, 172, 256, 257, 261, 267 ЦК України.

В статті 12 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, визначені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин.

Права сільських, селищних, міських рад на передачу своїх повноважень щодо надання, передачі або вилучення земельних ділянок виконавчим органам цих рад в цій статті не передбачено.

Відповідно до положень статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

В зв`язку з втратою права селищних рад передавати зазначені повноваження своїм виконавчим комітетам, останні не мають з 01 січня 2002 року повноважень щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок, хоч відповідне рішення про делегування таких повноважень селищною радою і не скасовано.

Виходячи з викладеного, рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28 березня 2002 року №3 щодо виділення земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , №15/305, щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_3 , та №15/304 щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідають нормам ЗК України, який набрав чинності з 01.01.2002, незважаючи на наявність рішення від 28.04.1998, яким було делеговано Козинською селищною радою свої повноваження виконкому щодо вирішення питань у сфері земельних відносин, зокрема, що стосується виділення та приватизації земельних ділянок.

Згідно зі ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою - четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Прокурор, звертаючись у вересні 2014 року з даним позовом, вказував, що він діє в інтересах держави, при цьому просив витребувати земельні ділянки на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та визнати за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області право власності на земельну ділянку. Також прокурор посилався на те, що прокуратурою Обухівського району Київської області у відповідності до постанови №26 проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів було розпочато перевірку щодо додержання вимог земельного законодавства в Управлінні Держземагенства в Обухівському районі та Козинській селищній раді 25 квітня 2014 року і тому тільки з цього часу слід обчислювати строк позовної давності, який не є пропущеним.

Доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, зводяться до того, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, яким відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 №459/2011 є Державна інспекція сільського господарства України. Так, відповідно до ст. 6 вказаного Закону до повноважень зазначеного центрального органу належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині:

додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням;

додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок;

ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання;

розміщення, проектування, будівництва та введення в дію об`єктів, що негативно впливають або можуть вплинути на стан земель;

виконання комплексу необхідних заходів щодо захисту земель від ерозії, селів, підтоплення, заболочування, вторинного засолення, переосушення, ущільнення, псування, забруднення, засмічення відходами, заростання бур`янами, чагарниками та дрібноліссям;

дотримання строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов`язкового виконання заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням.

Однак позовні вимоги були заявлені прокурором не в інтересах зазначеного органу, а в інтересах територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Також прокурор вказував, що він звертається до суду в інтересах держави, оскільки внаслідок прийняття виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірних рішень, інші громадяни, які не є власниками вказаної земельної ділянки, позбавляються можливості отримати у власність спірні земельні ділянки. Однак ці доводи є безпідставними, оскільки інші громадяни за захистом свої порушених прав внаслідок прийняття оспорюваних рішень до суду не звертались.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_12 було заявлено 27 листопада 2014 року про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, в зв`язку з чим представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а/с 96 т. 1).

Доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, про те, що про прийняті незаконні рішення виконкому Козинської селищної ради Обухівського району Київської області йому стало відомо лише у квітні 2014 року, а тому ним не пропущено строк позовної давності, є безпідставними.

Суд першої інстанції у відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, в якій зазначається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, послався в своєму рішенні на висновок, який міститься в постанові Верховного Суду у справі №№372/3402/14-ц.

В постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року (справа №372/3402/14-ц) зроблено правовий висновок про те, що держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 цього перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалась або могла дізнатися про порушення прав і законність інтересів (висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-3089цс15).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 посилається на порушення норм процесуального права, які полягають у тому, що суд першої інстанції не перевірив підстави для звернення прокурора до суду з даним позовом, тому залишив поза увагою та оцінкою відсутність у прокуратури Обухівського району Київської області законних підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах і розглянув позов особи, яка не має процесуальної дієздатності, та не застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України і не залишив позов без розгляду. Із зазначеним посиланням погодитись неможливо з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності. В пункті 3 статті 131-1 Конституції України закріплено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у випадках визначених цим законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції, зокрема, з метою захисту загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 статті 23 Закону).

Таким чином, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37).

Відповідно до положень ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (ч. 4 статті 56 ЦПК України).

З цих же підстав є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо того, що право на позов про скасування правового акту органу місцевого самоврядування на підставі ст. 392 ЦК України має виключно власник. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені в ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного відповідача. В даній справі, особою, яка має процесуальну дієздатність та право на позов є Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, якій належали спірні земельні ділянки в межах населеного пункту, або прокуратура в інтересах колишнього власника Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, а не самостійно прокуратурою.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_12 на те, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині, яка є предметом нового розгляду, є передчасним, оскільки позов заявлений до неналежного відповідача, адже спірні земельні ділянки знаходяться у власності ОСОБА_2 з 11.05.2016 та не є власністю ОСОБА_1 , також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки незважаючи на наявність мирової угоди, затвердженої ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року, за умовами якої за ОСОБА_2 визнано право особистої власності на земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровими номерами :05:005:0057 та :05:005:0058, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є сплив позовної давності за позовними вимогами в частині визнання недійсними рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28.03.2002, а вимоги про витребування земельних ділянок у ОСОБА_1 є похідними.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також не заслуговують на увагу доводи представника ОСОБА_12 щодо незастосування судом першої інстанції положень стст. 177, 187 ЦПК України для залишення позову без розгляду в частині вимог про визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень виконкому Козинської селищної ради, оскільки зазначена обставина не може бути підставою для висновку про відсутність предмету позову (спору).

Також не можна погодитись з доводами представника ОСОБА_12 щодо незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, та ненадання оцінки підстав для втручання у право на мирне володіння майном, оскільки судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Аналогічним чином не заслуговують на увагу посилання представника ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на неможливість визначення в натурі земельних ділянок, які належали до 11.05.2016 ОСОБА_1 , та припинили своє існування з підстав їх об`єднання з іншими земельним ділянками та увійшли до складу земельних ділянок з кадастровими номерами :05:005:0057 та :05:005:0058.

Тому зазначення в апеляційній скарзі представником ОСОБА_12 прохання щодо зміни мотивувальної частини рішення суду та викладення в якості висновку для відмови у задоволенні позову - відсутність індивідуально визначеного об`єкта віндикації та інших підстав, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 та апеляційну скаргу Прокуратури Київської області залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді