Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/22141/19
Номер провадження 22-ц/824/13001/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.Р. Лужецька
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
24 листопада 2021 року місто Київ

Номер справи 753/22141/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Лужецької О.Р. в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у листопаді 2019 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона зареєстрована та користується житлом - квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира на підставі ордера була надана її батьку - ОСОБА_2 разом із сім`єю у складі (на той час) дружини ОСОБА_5 та їх сина ОСОБА_6 . В травні 2000 року шлюб між батьками було розірвано та відповідач пішов із сім`ї.

Вказувала, що на даний час у спірній квартирі значаться зареєстрованими вона, її матір - ОСОБА_3 , брат - ОСОБА_4 , племінник - ОСОБА_7 та її батько і відповідач у справі - ОСОБА_2 . Оскільки останній з 2004 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин, позивач змушена була звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд на підставі ст.ст.71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з останнього на її користь понесені у справі судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва 08 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право відповідача на користування житлом порушено зі сторони позивача, відповідач був відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк з поважних причин, не втрачав зв`язок із квартирою, що свідчить про його намір повернутися до вказаного житла, а тому на переконання місцевого суду він не може вважається таким, що втратив право користування нею. Оскільки втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи ОСОБА_1 не доведено, суд не убачав підстав для задоволення пред`явленого нею позову.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування поданої скарги заявник вказувала на те, що місцевий суд зробив безпідставні висновки про порушення позивачем права відповідача на користування спірною квартирою, пославшись на нічим недоведені обставини щодо заміни у спірній квартирі замків без відома відповідача. Крім того, суд безпідставно послався на обставину непроживання відповідача у цій квартирі через конфліктні стосунки із колишньою дружиною та визнав цю обставину такою, що зберігає за наймачем право користування житловим приміщенням.

Також, у поданій апеляційної скарзі заявник зазначила, що зібрані у справі докази в своїй сукупності є достатніми для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України. ОСОБА_1 належними доказами довела той факт, що відповідач з 2004 року не проживає у спірній кватирі, залишив її добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, а доказів на підтвердження поважності причин його відсутності понад шість місяців у спірній квартирі в ході розгляду справи не надав.

Крім того, 12.08.2021 на адресу суду у встановлені статтею 364 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) строки від заявника надійшли доповнення до апеляційної скарги, у яких остання доповнила свою апеляційну скаргу посиланнями про відсутність з її боку будь-яких дій щодо вчинення відповідачу перешкод у користуванні спірною квартирою, а також про самоусунення останнього від утримання спірного житлового приміщення. Зазначила, що сам факт заміни замків не може трактуватися як перешкоди у користуванні квартирою через те, що замок замінений разом із дверима, з метою покращення житлових умов. Відповідач був відсутній в житті інших мешканців квартири з 2004 року, будь-які засоби зв`язку із ним позивачу та третім особам були невідомі, відповідач жодного разу не звертався до мешканців квартири із вимогою надати ключі, або ж надати доступ до квартири та користуватися нею.

ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року без змін. Зазначив про те, що спірна квартира була надана йому на підставі відповідного ордеру як службове житло під час роботи в органах внутрішніх справ. Тому, оскільки вказане житло є комунальною власністю і саме власник майна повинен вести контроль щодо проживання чи не проживання у квартирі осіб, які були вселені до нього на законних підставах, у позивача відсутнє будь-яке право порушувати питання визнання інших членів сім`ї або основного квартиронаймача такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

Крім того, відповідач у відзиві вказав на те, що після розірвання шлюбу із колишньою дружиною ОСОБА_3 , остання неодноразово ініціювала питання щодо його виселення та здійснювала перешкоди у проживанні в спірній квартирі, що підтверджується судовими рішеннями та документами виконавчого провадження. Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2006 року було відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3 у справі №2-680/04 за її позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, де подавалися суду в якості доказів складені акти про непроживання відповідача у квартирі, які подані у цій же справі. Зазначив, що пізніше ОСОБА_3 запропонувала йому винайняти інше житло, оскільки у спірній квартирі, яка складається з однієї кімнати, затісно всім жити, після чого самовільно викинула всі речі відповідача, замінили замки, що траплялося неодноразово.

Тому оскільки відповідач не втратив з власної волі інтерес до спірної квартири, в якій зареєстрований, і яка є його єдиним житлом, а його непроживання у ній пов`язане із об`єктивними поважними причинами, відповідач вважав, що відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник та її представник - ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу, з урахуванням поданих до неї доповнень, та просили суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року залишити без змін, з огляду на заперечення, що були викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_9 за викликом у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Крім того, на адресу Київського апеляційного суду від вказаних осіб надійшли клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності нез`явившихся ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи з`ясовані обставин за якими відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, а тому в такому випадку суд вважав, що останній не проживав у спірній квартирі з поважних причин, оскільки був позбавлений доступу до квартири. При цьому, суд у своєму рішенні зазначив, що позивач не надала належних доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні без поважних причин, а також на втрату останнім інтересу до цього житла. Також, суд у своєму рішенні зауважив, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи ОСОБА_1 не доведено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції, та що убачається із матеріалів справи, відповідно до ордеру №5389 від 14.06.1989, виданого Виконавчим комітетом Харківської районної Ради народних депутатів м.Києва, ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 надано право на заняття службового житлового приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 18,5 кв.м (а.с.68).

Згідно наданої суду копії довідки ЖЕД №203 від 05.02.2014 за №183 у вищевказаній квартирі значаться зареєстрованими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки про реєстрації місця проживання особи від 15.10.2019 за №43909486, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА, у вказаній квартирі з 15.10.2019 зареєстрований ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у вказаному вище житловому приміщенні підтверджено, що станом на 23.10.2019 у ньому значаться зареєстрованими п`ятеро осіб (а.с.7).

Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 13 березня 2000 року розірвано укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 шлюб (а.с.160).

Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивач посилалася на Акти за 2006-2008 роки, які складені про те, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає з вересня 2001 року, особистих речей у квартирі не має (а.с.10-17).

Як встановлено статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Як установив суд під час розгляду справи відповідачу, як основному наймачу, на підставі ордеру №5389, виданого згідно рішення виконавчого комітету Харківської районної Ради народних депутатів від 16.05.1989, надано право на зайняття із сім`єю у складі трьох осіб (він, дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 ) службового жилого приміщення, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи убачається, що позивача було зареєстровано у цій квартирі у 1990 році, як неповнолітню дитину наймача. Отже, остання в силу вимог закону має право на користування спірним жилим приміщенням нарівні з наймачем.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилалася на те, що відповідач з 2004 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин. А тому, вважала, що останній на підставі ст.71, 72 ЖК УРСР втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку із тривалою, понад 15 років, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Крім того, вказувала, що останній не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного житла, створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, а також фактично покладає на позивача тягар несення його частини витрат на утримання житла.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Тому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Як зазначалося вище, у позовній заяві ОСОБА_1 вказувала про те, що відповідач після розірвання у 2000 році укладеного із її матір`ю шлюбу пішов з сім`ї, а з 2004 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин. ОСОБА_2 не проживає у цій квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі до квартири інтересу не виявляє.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано Акти від 18.05.2006, від 02.08.2006, від 15.11.2006, від 20.02.2007, від 22.05.2007, від 28.12.2007, від 01.02.2008 та від 03.03.2008, що складені працівниками ЖЕД та підписані сусідами позивача, про непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з вересня 2001 року

Убачається, що 25.10.2019 ОСОБА_3 звернулася до Дарницького УП ГУ НП у м.Києві з заявою про непроживання її колишнього чоловіка у спірній квартирі та просила зареєструвати цю заяву до ЄО з метою подальшого звернення до суду з позовом (а.с.5).

Згідно наданої позивачем копії довідки від 07.11.2019, виданої Дарницьким УП ГУНП у м.Києві, в ході виконання матеріалу працівниками поліції було здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_3 , де при спілкуванні з сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , останні надали письмові пояснення в яких підтвердили факт непроживання ОСОБА_2 більше 20 років. В подальшому заявниці ОСОБА_15 було рекомендовано відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України в порядку встановленим цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів так-як дане питання не підпадає розгляд органів поліції (а.с.6).

18.10.2019 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до ЖЕК -203 із письмовою заявою про направлення комісії для обстеження квартири АДРЕСА_1 , для складання Акту про непроживання ОСОБА_2 в даній квартирі з червня 2004 року (а.с.18).

Відповідно до наданої Житлово-експлуатаційною дільницею №203 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва» відповіді від 18.10.2019 за №339-Р остання повідомила, що ЖЕД-203 не володіє інформацією про зареєстрованих/ проживаючих у вищевказаній квартирі, оскільки вся паперова картотека (база) із інформацією про реєстрацію місця проживання або перебування фізичних осіб в установленому законом порядку передано до «Центру комунального сервісу» Дарницького району в м.Києві (а.с.19).

Крім того, 23.10.2019 позивач та ОСОБА_3 звернулися до КП «ГІОЦ» із аналогічною письмовою заявою про направлення комісії для обстеження спірної квартири щодо підтвердження факту непроживання у ній відповідача (а.с.20).

Будь-які відомості щодо звернення позивача із аналогічними заявами до «Центру комунального сервісу» Дарницького району в м.Києві в матеріалах справи відсутні.

Проаналізувавши надані позивачем докази у сукупності із встановленими обставинами справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані докази не є достатніми в розумінні положень ст.77, 80 ЦПК України, оскільки з них у контексті положень ст.71 ЖК УРСР неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин.

Колегія суддів наголошує на тому, що сам по собі факт непроживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки підставою для задоволення таких вимог є непроживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до наданих позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог актів за період 2006-2008 років, оскільки такі складені практично за тринадцять років до подачі позову у цій справі до суду та з їх змісту неможливо встановити, що протягом цього періоду відповідач з вересня 2001 року покинув спірну квартиру, не проживав у ній без поважних причин, не цікавився нею, а також не вчиняв будь-яких дій, направлених на вселення до спірного житла.

Крім того, судом першої інстанції на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог заперечень, було зроблено правильний висновок щодо наявності у відповідача перешкод у користуванні спірною квартирою, а також щодо його відсутності у цій квартирі понад встановлений законом строк саме з поважних причин.

Так, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач вказував, що після розлучення із колишньою дружиною ОСОБА_16 між ними склалися конфліктні відносини, які перешкоджали йому користуватися квартирою, що складається із однієї кімнати та де наразі зареєстровані окрім нього ще четверо осіб. Інтересу до спірної квартири він не втрачав, іншого житла не має, на даний час живе у знайомих.

Відповідно до наданої відповідачем копії відповіді ГУ НП у м.Києві від 30.12.2020 за №319-АЗ/125/12/03-2020 працівниками поліції 13.06.2020 о 12.13 годині зафіксовано повідомлення ОСОБА_2 про те, що він не може потрапити до спірної квартири, втратив ключі, службу по відчиненні дверей викликав та просив направити працівників поліції для присутності. Того ж дня о 13.04 годині здійснено відміну виклику, оскільки заявник розібрався самостійно (а.с.67).

В обґрунтування своїх заперечень, відповідачем також надано суду копії заяв, із якими він у вересні 2000 року звертався до начальника ЖЕК, де просив останнього у зв`язку із виниклими сімейними обставинами нікого без його відома не знімати з реєстрації та не реєструвати в квартирі, оскільки він там не проживає через конфлікти із колишньою дружиною (а.с.110, 111)

Згідно копії листа Відділу ДВС Харківського РУЮ м.Києва від 06.09.2001, а також копії складеного державним виконавцем акту убачається, що у 2001 році Відділом здійснювалися виконавчі дії з виконання виконавчого листа №2-41, виданого 08.02.2001 Харківським районним судом міста Києва про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 (а.с.73-74).

На підтвердження факту відсутності у ОСОБА_2 на праві власності або праві користування будь-якого іншого житла в матеріали справи наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2020, згідно якого за відповідачем на праві власності не зареєстровано нерухоме майно (а.с.112).

Крім того, відповідач вказував, що раніше у 2004 році третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , яка є його колишньою дружиною, зверталася до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

А саме, згідно копії рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2004 року по справі №2-680/04 було задоволено позов ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.129-132).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 травня 2004 року зазначене вище рішення суду скасовано і ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовлено (а.с.133-134).

Зі змісту вказаного рішення суду апеляційної інстанції убачається, що раніше позивач ( ОСОБА_3 ) також зверталась до суду з аналогічним позовом, однак рішенням Харківського районного суду м.Києва від 08 лютого 2001 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 07 травня 2001 року, в його задоволенні було відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що між сторонами ще до розірвання шлюбу у 2000 році почали виникати сварки, конфлікти, склались неприязні стосунки у зв`язку з чим відповідач періодично був змушений залишати квартиру. Під час однієї із сварок позивачка викинула із жилого приміщення речі відповідача. Про те, що між сторонами існують нестерпні відносини позивач зазначала в позовній заяві про розірвання шлюбу, яку вона подавала суду.

Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2006 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 05 травня 2004 року залишено без змін (а.с.135-136).

Крім того, як зазначав відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції, та про що не заперечувала позивач, у спірній квартирі без відома відповідача змінені замки на вхідних дверях, а новий екземпляр ключів мешканцями квартири йому надано не було.

Виходячи із системного аналізу доказів по справі, апеляційний суд, досліджуючи поважність причини відсутності відповідача за місцем проживання, дійшов висновку, що останній не проживав у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки через неможливість потрапити до неї, оскільки між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, та можливості проживання відповідача у ній.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність законних та достатніх правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його тимчасова відсутність пов`язана з об`єктивними та поважними причинами, а позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутню в квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Установивши існування між учасниками справи неприязних стосунків та конфліктів, які є перешкодою для користування відповідачем ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням, а також враховуючи те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , з підстав, заявлених у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що після примусового вселення відповідача до спірної квартири у 2004 році він жодного разу не з`являвся в ній, проживав за іншими адресами та звернувся до правоохоронних органів лише у 2020 році після того, як позивач подала до суду позов про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не спростовують висновків суду про те, що ОСОБА_2 ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири.

Крім того, аргументи апеляційної скарги про те, що рішенням Харківського районного суду міста Києва у справі №2-970/2000 встановлено, що відповідач з 2000 року проживав з іншою жінкою у її квартирі, та відповідно ці обставини свідчать про відсутність будь-яких підтверджень відносно конфліктності відповідача із своєю колишньою дружиною, та як наслідок неможливості проживання у спірній квартирі, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки ці аргументи стосуються встановлених іншим судовим рішенням обставин у період часу, що передував заявленому позивачем періоду непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Будь-яких інших вагомих доводів, які б спростовували висновки місцевого суду, подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не містить.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування й задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 02.12.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна