Справа № 501/3760/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Чорноморськ

Іллічівський міський суд Одеської області, суддя Тюмін Ю.О.

Секретар судового засідання Морозова Л.Ю.

Позивач: ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Рязанов Ю.А.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Третя особа: відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області.

Вимоги позивача:

- Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселити її з житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняти з реєстрації.

- Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 , виселити його та зняти з реєстрації.

Стислий виклад позиції позивача

26 серпня 2020 року позивачка придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яку останній придбав 27 вересня 2017 року у відповідачки ОСОБА_2 .

Після укладення договору виявилося, що місце проживання відповідачів досі зареєстроване за цією адресою, а відповідачка ОСОБА_2 продовжує проживати там, хоча раніше зобов`язалася перед ОСОБА_4 знятися з реєстрації та звільнити житло.

Реєстрація відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позивач фактично позбавлений можливості користуватися придбаним майном.

Позивач посилається на положення ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 116 ЖК УРСР виселенню без надання іншого жилого приміщення підлягають особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, яке належить позивачу на праві власності.

Зміна власника сталася більше трьох років, позивачка нікому дозволу на проживання в квартирі не надавала, тому відповідачі втратили право користування цим майном відразу після укладення договору купівлі-продажу, тобто ще з 27 вересня 2017 року та самоправно займають квартиру.

Обґрунтовуючи обраний спосіб захисту позивачка посилається на ст. 391 ЦК України, згідно яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивачка зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб, які самоправно займають квартиру, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення цих осіб та зняття їх з реєстрації є належним способом захисту порушених прав позивачки.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 не висилялася з квартири після її продажу, а продовжила проживати в ній, оскільки ОСОБА_4 дозволив їй проживати в квартирі. Відповідач ОСОБА_3 не проживає в квартирі декілька років, та він не підлягає виселенню, а підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом оскільки не користується житлом понад 6 місяців, на підставі Житлового кодексу. Вимога про виселення заявлена у зв`язку з тим, що не було достовірно відомо, що відповідач не проживає в квартирі, крім того, він може в будь-який момент повернутися. Відповідачка не сплачує комунальні послуги, у зв`язку з чим позивачка була вимушена сплатити боги в сумі близько тридцяти тисяч гривень.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що коли вона продала свою квартиру ОСОБА_4 , то останній дозволив їй залишитися проживати там, оскільки їй не придбали іншу квартиру, як обіцяли. Декілька років тому вона втратила роботу, у зв`язку з чим перестала сплачувати за комунальні послуги і вона не може звільнити квартиру, оскільки їй нема де жити і вона залишиться на вулиці. Її син відповідач ОСОБА_3 не проживає в квартирі з 2016 року, з того часу навіть не приходив, його речі в квартирі відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив.

Стислий виклад письмових пояснень третьої особи

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області заперечив проти задоволення позову. Третя особа посилається на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (а.с. 46 - 49).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

27 вересня 2017 року позивачка ОСОБА_2 продала спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. (а.с. 43 - 44). Договір не містить умов про зобов`язання продавця - відповідачки ОСОБА_2 виселитися з квартири та припинити реєстрацію місця проживання за цією адресою. Відповідно до даних розписки від 27.09.2017 р., відповідачка ОСОБА_2 отримала від продажу квартири грошові кошти в сумі 20 тисяч доларів США (а.с. 15).

Відповідно до даних розписки від 27 вересня 2017 р. відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася в строк 1 місяць знятися з реєстрації (а.с. 58). Однак зобов`язань звільнити житло і ця розписка також не містить.

На підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на спірну квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 45).

Покупець ОСОБА_4 дозволив відповідачці ОСОБА_2 продовжити проживати в цій квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, що ОСОБА_2 залишилася проживати в квартирі з дозволу нового власника ОСОБА_4 визнаються сторонами, оскільки про це зазначили в поясненнях як відповідачка, так і представник позивачки. Суд не має сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому визнає їх такими, що не підлягають доказуванню.

Обставини продажу відповідачкою квартири були предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0001319 від 04.10.2017 р. за ч. 2 ст. 190 КК України за зверненням позивачки ОСОБА_2 . Однак, 21 липня 2020 року кримінальне провадження було закрите постановою слідчого на підставі ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях осіб (а.с. 59 - 62).

26 серпня 2020 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру позивачці ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області (а.с. 11 - 12).

Згідно даним витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 221594675 від 26.08.2020 р., позивачка ОСОБА_1 є власницею спірної квартири (а.с. 13).

Адреси проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 21 липня 2020 року зареєстровані у спірній квартирі (а.с. 14). Вони продовжують там проживати і надалі, що підтверджується даними акту від 19.07.2020 р. (а.с. 18).

Станом на 01 липня 2020 року за спірною квартирою обліковувався борг за комунальні послуги в сумі 23 319,64 грн. (а.с. 16 - 17). Позивачка ОСОБА_1 погасила борги за комунальні послуги 18 вересня 2020 року в загальному розмірі 31 956,24 грн., що підтверджується довідкою ЖСК «Портовик 2» (а.с. 42).

21 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 направила відповідачці пропозицію про добровільне врегулювання спору в добровільному порядку (а.с. 19). Відповідачка ОСОБА_2 заявила, що змінювати реєстрацію місця проживання не буде, їй нема куди виселитися і вивозити її речі (а.с. 20).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Зміст спірних правовідносин свідчить про те, що проживання в спірній квартирі відповідачки - колишньої власниці квартири, а також наявність зареєстрованого місця проживання відповідачів за цією адресою порушує право власності позивачки ОСОБА_1 в частині можливості вільно користуватися своїм майном. Ці обставини не порушують право позивачки розпоряджатися квартирою, про що свідчить та обставина, що у позивачки не було перешкод придбати цю квартиру - колишній власник розпорядився нею незважаючи на існування цих обставин.

Однак, заявлений спосіб захисту полягає в позбавленні відповідачки ОСОБА_2 права на житло у спірній квартирі - виселенні без надання іншого житла.

Позивачка стверджує, що відповідачі втратили право користування житлом у зв`язку з продажем квартири новому власнику, однак такі твердження не засновані на законі, оскільки позивачем не наведено закону, який би вказував на припинення права проживання після відчуження житла.

Відповідачка тривалий час проживає в спірній квартирі з часів, коли була її власником, після чого продовжила проживати в ній з дозволу нового власника, у зв`язку з чим у неї склалися достатні та триваючі зв`язки з цією квартирою, що означає належність цієї квартири до правового режиму житла відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Можливість позбавлення особи житла виключно у випадках, встановлених законом, повністю відповідає положенням статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція).

Так, стаття 8 Конвенції встановлює право на повагу до приватного і сімейного життя. Пункт 1 передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

А пунктом 2 встановлені умови здійснення втручання в таке право, відповідно до яких органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Застосування конвенційних положень за допомогою трискладового тесту вимагає від суду перш за все визначити, чи здійснюється втручання згідно із законом, а вже після цього, чи є втручання необхідним у демократичному суспільстві для досягнення необхідної мети, а також дотримання балансу між втручанням та метою.

Правовою підставою позову позивач зазначає статтю 391 ЦК України, яка передбачає можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Однак, зазначена норма встановлює загальне правило, згідно з яким власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спосіб захисту шляхом виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення цією нормою не передбачений, а тому ст. 391 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин.

Також, позивач зазначає правовою підставою позову ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до яких осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачка не зайняла самовільно приміщення, а залишилася в ньому проживати після відчуження квартири з дозволу нового власника, що не є одним і тим самим. Тому, положення ч. 3 ст. 116 ЖК також не можуть бути застосовані як правова підстава заявленого способу захисту.

Що стосується вимог до відповідача ОСОБА_3 , то суд не знайшов підстав для їх задоволення.

Так, у позовній заяві позивач просить застосувати однакові способи захисту до обох відповідачів, однак, як було встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі, а тому відсутні підстави для захисту порушеного права шляхом його виселення.

Позивач під час розгляду справи по суті зазначив про застосування положень ЖК про втрату права користування через відсутність понад 6 місяців, що фактично відповідає положенням ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, які не були зазначені як правова підстава позовних вимог у позовній заяві.

Тому, таке твердження представника позивача фактично є зміною підстав позову, яка відповідно до ч. 3 ст. 90 ЦПК України допускається до закінчення підготовчого засідання та шляхом письмової заяви.

Однак, позивачем зазначених вимог ч. 3 ст. 90 ЦПК України дотримано не було, у зв`язку з чим суд розглядає вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Заявлений у позовній заяві спосіб захисту, передбачений ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, не може бути застосований до відповідача, оскільки відсутні фактичні обставини - відповідач ОСОБА_5 не займав самовільно жиле приміщення.

Частина 2 статті 16 ЦК України передбачає перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких відсутнє виселення особи з житла без надання іншого приміщення. Абзац дванадцятий ч. 2 ст. 16 ЦК передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Однак, втручання у право на житло відповідачів відповідно до зазначених у позові підстав та способів захисту не відповідає критерію «здійснюється згідно із законом», у зв`язку з чим у позові необхідно відмовити повністю.

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.О. Тюмін