Справа № 953/9043/20
29 січня 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Божко В.В.,
за участю секретаря - Пасенової К.В.,
представника позивача - Дергачової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.-
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.09.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 та «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 , а саме водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 108, при виїзді з другорядної прибудинкової території, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався по головній дорозі. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 з правом керування, наданому ОСОБА_4
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 була застрахована АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 150783865 від 23.08.2018 року, проте, страховою компанією АТ «СГ «ТАС» (приватне) відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на вимоги ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Також позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав на підставі ст. 23 ЦК України, розмір якої нею оцінено у 10 000 (десять тисяч) гривень та судових витрат.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2020 відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Строгим В.Ф. до суду надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про необхідність залишення позовної заяви без задоволення з посиланням на те, що шкода заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу повинна відшкодовуватися страховою компанією в межах ліміта відповідальності.
02.09.2020 до суду від представника позивача адвоката Дергачової В.В. надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), а саме накласти арешт на автомобіль «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , заборонивши будь-яким іншим способом здійснювати будь-які дії, які пов`язані з відчуженням даного майна.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2020 заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дергачової В.В. про забезпечення позову задоволено. Ухвалено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно належне ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), а саме на автомобіль «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом заборони його відчуження.
На підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.10.2020 закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та призначити справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача адвокат Дергачова В.В. не з`явилась, надала заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що досудове врегулювання спору сторонами не відбулося, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи, що відповідач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; позивач не заперечує проти вирішення справи в порядку заочного розгляду справи, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
27.09.2018 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 та «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 , а саме водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 108, при виїзді з другорядної прибудинкової території, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався по головній дорозі. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.
Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 з правом керування, наданому ОСОБА_4 .
На місці вчинення ДТП, встановлено, що водієм автомобіля «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 допущено порушення п.п. 16.11, 8.4.б Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно п. 6. ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Тим самим, вина ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, наслідком якого стало пошкодження належного позивачеві транспортного засобу «Volkswagen Vento», д.н.з. НОМЕР_2 , встановлена на підставі постанови суду у справі про адміністративне правопорушення та не підлягає доказуванню відповідно до положень ст. 82 ЦПК України.
Відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 право власності на автомобіль «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 належить відповідачу ОСОБА_3 .
Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача - водія автомобіля «Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 була застрахована АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 150783865 від 23.08.2018 року.
01.10.2018 ОСОБА_4 (безпосередній учасник ДТП) та позивач ОСОБА_1 ( власник транспортного засобу), звернулися до Харківської регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) з відповідною заявою-повідомленням про обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27.09.2018.
У прийнятті заяви про страхове відшкодування АТ «СГ «ТАС» відмовлено, у зв`язку із недостатністю документів, а саме відсутністю відповідного рішення суду про встановлення вини особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Позивач повторно звернулася до Харківської регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) за адресою: м. Харків, вул. Куліковська (Мельникова), буд. 2, з заявою про страхове відшкодування з долученням до матеріалів справи відповідної копії рішення суду та направила скаргу до Головного офісу АТ «СГ «ТАС» на дії працівників Харківської регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) та перегляду рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.
Відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 35.1. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. 35.2. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Відтак, вимога страховика щодо долучення до заяви про страхове відшкодування доказів встановлення вини заподіювача шкоди, є такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, проте, формально призвела до того, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.
Станом на момент подання позовної заяви позивач позбавлена можливості отримати страхове відшкодування безпосередньо від страховика АТ «СГ «ТАС», в тому числі і в судовому порядку, у зв`язку зі спливом встановленого річного строку щодо матеріального стягнення.
Що, в свою чергу кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15, якою визначено, що «До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»
Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована ( пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.»
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди.
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Відтак, у даному випадку, формально у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування і таке відшкодування позивачеві не виплачено.
Тим самим, на момент звернення позивача до суду заподіяну шкоду потерпілому не відшкодовано ані боржником у деліктному зобов`язанні, ані страховиком заподіювача шкоди.
Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. ч.1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу, серед яких зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК).
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.
Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором, а тим більше його не одержання, не припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди (або воно взагалі може бути відсутнє, як в даному випадку) й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок щодо страхового відшкодування.
В даному випадку, страховик свого обов`язку за укладеним договором на користь третьої особи - потерпілого не виконав.
У зв`язку із чим, у позивача є право вимагати відшкодування завданої шкоди в деліктному зобов`язанні в повному обсязі, шляхом звернення вимоги до особи, яка завдала шкоди.
В свою чергу особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Також, згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода потерпілому виплачується страховиком лише у випадках, коли потерпілий зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів, зокрема першої інстанції. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.
Спричинення моральної шкоди є оціночним критерієм, побудованим на загально прийнятих уявленнях про негативні події, які вносять дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладати зусиль для його відновлення та супутні цьому моральні переживання.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За роз`ясненнями, що містяться в п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Входячи з наданих позивачем належних та допустимих доказів, що підтверджують завдану їй моральну шкоду, враховуючи глибину і тривалість страждань, яких зазнав позивач, вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Статтею 264 ЦПК України визначені питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення, в тому числі - як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 цієї статті).
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (п. 1, 2 цієї статті).
Згідно вимог Закону України «Про судовий збір» за подання до суду даної позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1851,56 грн. ( одна тисяча вісімсот п`ятдесят одна гривня п`ятдесят шість коп.), який підлягає стягненню з відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідного клопотання від відповідача або його представника не надходило.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
На підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано адвокатський договір між позивачем ОСОБА_1 і адвокатом Дергачовою В.В. від 27.04.2020 у формі довіреності, із зазначенням законодавством прав та обов`язків учасників справи, договір про надання юридичних послуг від 27.04.2020 з переліком послуг, квитанцію від 08.05.2020 про сплату позивачем послуг за адвокатським договором на суму 20 000 грн., виписку АТ КБ «ПриватБанк» від 18.05.2020 року з поточного рахунку адвоката про перерахування оплати за договором в сумі 20 000 грн. на рахунок адвоката Дергачової В.В., акт прийому передачі виконаних робіт від 29.01.2021 з детальним описом робіт, а саме вивчення документів, надання консультацій та узгодження правової позиції зі здійснення представництва інтересів клієнта у цивільній справі про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, надання правової письмової інформації про зміст нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, в т.ч. питання стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а також інформації про судову практику в аналогічних справах, складання та направлення адвокатських запитів, заяв, з метою збирання доказів, складання скарги - заяви до страхової компанії, підготовка (складання) процесуальних документів: позовної заяви, заяви про забезпечення позову, відповіді на відзив, копіювання, формування документів, що додаються до позовної заяви відповідно до кількості сторін та участь адвоката в судових засіданнях.
З огляду на викладені обставини, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає доведеним розмір витрат, понесених позивачем на надання правової допомоги у суді в сумі 20 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 .
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору розмірі 1851,56 грн. ( одна тисяча вісімсот п`ятдесят одна гривня п`ятдесят шість коп.) та витрати пов`язані з розглядом справи: витрати на проведення експертизи в розмірі 2230,80 грн. ( дві тисячі двісті тридцять гривень вісімдесят коп.), витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. ( двадцять тисяч гривень).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 16, 22, 81, 82, 141, 223, 263 - 265, 280 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ст. ст. 509, 1166, 1167, 1187 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду в розмірі 82 578, 11 грн. (вісімдесят дві тисячі п`ятсот сімдесят вісім гривень одинадцять копійок).
Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).
Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір розмірі 1851,56 грн. ( одна тисяча вісімсот п`ятдесят одна гривня п`ятдесят шість коп.) та витрати пов`язані з розглядом справи: витрати на проведення експертизи в розмірі 2230,80 грн. ( дві тисячі двісті тридцять гривень вісімдесят коп.), витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. ( двадцять тисяч гривень).
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації:
АДРЕСА_3 , місце фактичного проживання та адреса для
листування: АДРЕСА_1
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації:
місце фактичного проживання та адреса для листування:
Суддя - Божко В.В.