Єдиний унікальний номер 219/3898/18
Номер провадження 22-ц/804/30/21
Єдиний унікальний номер 219/3898/18 Головуючий у 1 інстанції Хомченко Л.І.
Номер провадження 22-ц/804/30/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/3898/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визначення порядку користування будинком, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Хомченко Л.І., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування будинком, в якому просить встановити наступний порядок користування сторонами належного їм житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , земельною ділянкою під цим будинком та прибудинковою територією: виділити у користування ОСОБА_1 жилу кімнату площею 18,2 кв.м (на плані позначена цифрою 11); виділити у користування ОСОБА_3 жилу кімнату площею 10,4 кв.м (на плані позначена цифрою 3); виділити у користування ОСОБА_2 жилу кімнату площею 14,4 кв.м (на плані позначена цифрою 10) та підсобне приміщення площею 3,6 кв.м (на плані позначене цифрою 9); кухню площею 12,0 кв.м (на плані під цифрою 6), ванну кімнату площею 6,70 кв.м (на плані під цифрою 7), коридор площею 4,2 кв.м (на плані під цифрою 1), коридор площею 6,9 кв.м (на плані під цифрою 2), коридор площею 4,7 кв.м (на плані під цифрою 4), коридор площею 3,1 кв.м (на плані під цифрою 5), а також земельну ділянку, на якій розташований будинок та прибудинкову територію разом з розміщеними на ній господарськими будівлями та фруктовими деревами - залишити в загальному спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позовна заява обґрунтована тим, що 04.01.1989 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку № 1-1332, посвідченого Першою Артемівською державною нотаріальною конторою 26.03.2003 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час м.Бахмут) Донецької області. Вказаний будинок був придбаний зі згоди позивача, але правовстановлюючі документи були оформлені на ОСОБА_2 . Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відтак вказаний будинок з моменту його придбання в силу закону був об`єктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 . За змістом ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до договору дарування частки жилого будинку від 21.07.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй ? частку зазначеного будинку, яку було зареєстровано за ОСОБА_3 03.08.2006 р. Таким чином, на теперішній час власниками спірного будинку є позивач (? частки), відповідач ОСОБА_5 (? частки) та відповідач ОСОБА_3 (? частки). На даний час фактично будинком володіє та користується лише відповідач ОСОБА_2 і домовленості між співвласниками з приводу порядку користування спільним майном не досягнута, що і послугувало підставою для звернення до суду з дійсним позовом, посилаючись на ст.ст.356, 317, 358, 383, 391 ЦК України. З урахуванням технічного паспорту на будинок щодо наявності кімнат і підсобних приміщень, а також, з урахуванням розміру часток співвласників на будинок та їх фактичного проживання позивачем заявлені вимоги щодо виділу приміщень будинку у користування сторін.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розподіл майна між подружжя та встановлення порядку користування будинком, в якому просить визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на ? частки жилого будинку з господарськими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; поділити спільне майно між подружжям, а саме: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на спірний жилий будинок по 3/8 частці кожному; визнати наступний порядок користування будинком: виділити у користування ОСОБА_1 жилу кімнату площею 14,4 кв.м (на плані позначена цифрою 10); виділити у користування ОСОБА_3 жилу кімнату площею 10,4 кв.м (на плані позначена цифрою 3); виділити у користування ОСОБА_2 жилу кімнату площею 18,2 кв.м (на плані позначена цифрою 11); залишити в загальному спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кухню площею 12,0 кв.м (на плані під цифрою 6), ванну кімнату площею 6,70 кв.м (на плані під цифрою 7), підсобне приміщення площею 3,6 кв.м (на плані під цифрою 9), коридори (позначені цифрами 1, 2, 4, 5), а також земельну ділянку, на якій розташований будинок, прибудинкову територію разом з розміщеними на ній господарськими будівлями та фруктовими деревами.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Під час шлюбу на сумісні кошти вони купили жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому перейменований у м. Бахмут) Донецької області, який був зареєстрований на ОСОБА_2 та який відповідно до ст.60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 21.07.2006р. подружжя подарували ? частину вказаного будинку сину ОСОБА_6 . Дана угода була здійснена на виконання вимог органу опіки та піклування з метою захисту майнових прав неповнолітнього сина та за письмовою згодою ОСОБА_1 . При цьому, частки подружжя в спільній сумісній власності майна на момент укладання договору дарування частини будинку синові не були визначені, тому, після укладання договору дарування співвласниками спірного будинку стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким на праві спільної сумісної власності належить ? частки будинку, а ОСОБА_3 - ? частина будинку. На теперішній час більше року сімейні стосунки між подружжям були фактично припинені, відповідач ОСОБА_1 залишив будинок та пішов з сім,ї і з того часу намагається порушити майнові права ОСОБА_2 . Посилаючись на ст.ст.69, 70 СК України, з урахуванням технічного паспорту на будинок щодо наявності кімнат і підсобних приміщень, а також, з урахуванням розміру часток співвласників на будинок та їх фактичного проживання, а також, з урахуванням того, що в кімнаті з нею буде проживати старший син, який скоро повернеться з місць позбавлення волі, позивачем за зустрічним позовом заявлені вимоги щодо виділу приміщень будинку у користування сторін.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2020 року визнано за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими побудовами розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими побудовами розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Поділено спільне майно між подружжям ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими побудовами розташованого за адресою АДРЕСА_1 . на 1/4 частку. Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими побудовами розташованого за адресою АДРЕСА_1 на 1/2 частку, а в інший частині позову відмовлено.

На зазначене судове рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду, ухваливши нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності на 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Розподілити спільне майно між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках по 3/8 кожному із подружжя.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що з рішенням суду не згодна, вважає його таким, що порушує її права. Зазначає, що вона у позові просила визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 3/4 частки спірного житлового будинку з господарськими побудовами. Замість цього суд визнав право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 на ? частку та за ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку, а потім знов визнав право спільної але часткової власності за ОСОБА_8 на 1/4 частину будинку, за ОСОБА_1 на 1/2 частину. Вважає, що перша частина рішення суперечить другій його частині. Із тексту рішення незрозуміло чому саме суд розділив майно між подружжям ОСОБА_7 відступив від принципу рівності часток, передбаченого ст.70 СК України.

Зазначає, що з висновком суду про те, що ОСОБА_2 розпоряджалась 21.07.2006 р. саме своєю часткою будинку можна було б погодитися тільки у тому разі, якщо дарування 1/4 частки будинку відбулось за відсутності згоди чоловіка відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Суд не дав оцінки доказу нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 на дарування ОСОБА_2 1/4 частки будинку набутого в період шлюбу (т.1 а.с.168). Ця заява ОСОБА_1 свідчить про те, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сумісно розпорядились своїм сумісним майном - спірним будинком, а саме шляхом дарування на користь неповнолітньому ОСОБА_9 1/4 частини належного ним будинку. ОСОБА_2 розпоряджалась 1/4 частиною будинку зі згоди співвласника ОСОБА_1 . На момент дарування 1/4 частки будинку на користь ОСОБА_10 не були визначені частки кожного із подружжя ні нотаріально посвідченим договором між ними, ні судовим рішенням про розподіл майна.

Зазначає, що на початку 2000-х років їх родині із 4-х осіб належало на праві спільної часткової власності приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Учасником приватизації цієї квартири був їх на той час неповнолітній син ОСОБА_9 . У зв`язку з продажем квартири у 2006р. орган опіки зобов`язав її та ОСОБА_1 забезпечити неповнолітнього ОСОБА_10 власністю на житло пропорційно його долі у праві власності на квартиру. Тому був укладений договір дарування 1/4 частки будинку від 21.07.2006р. Вважає, що фактично дарування було зроблене двома подружжями нею та її чоловіком ОСОБА_1 частини їх спільної сумісної власності, про що свідчить його заява останнього від 21.07.2006р. (т.1 а.с.168).

Вона весь час вважала разом зі своїм чоловіком, що вони дарували 1/4 частку спільного будинку на користь неповнолітнього сина ОСОБА_3 . На момент вчинення дарування 1/4 частки будинку у неї не було мети подарувати саме її 1/4 частину будинку, тим самим зменшуючи свою частку в праві власності на будинок.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача за первісним позовом ( ОСОБА_2 ) адвокат Олицька Л.М. в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги просила її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом ( ОСОБА_1 ) адвокат Гуревич М.Г. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 , позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Від відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, за участю її адвоката (т.2 а.с.28).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04.01.1989р. перебувають у зареєстрованому шлюбі, це підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , який на теперішній час фактично припинений, що також сторонами не заперечується.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку № 1-1332, посвідченого Першою Артемівською державною нотаріальною конторою 26.03.2003 року (в період шлюбу), ОСОБА_2 придбала жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час м. Бахмут) Донецької області. Вказаний будинок був зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.04.2003 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також, судом встановлено, що відповідно до договору дарування частки будинку від 21.07.2006р., зареєстрованого в реєстрі за №4, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського нотаріального округу, Савченко І.М. подарувала неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/4 частку жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 ), що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (т.1 а.с.85).

З технічного паспорту на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), вбачається, що за ОСОБА_2 зазначено 1/2 + 1/4 частки власності, за ОСОБА_3 - 1/4 частка власності спірного будинку (т.1 а.с.90).

На підтвердження обґрунтування вимог за зустрічним позовом щодо визначення часток у спірному будинку та обґрунтуванням необхідності здійснення дарування частки будинку неповнолітній дитині подружжя ОСОБА_2 , за вимогою органу опіки та піклування, надала суду копію договору купівлі-продажу від 10.08.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №5325, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського нотаріального округу, за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_3 продали належну продавцям квартиру номер АДРЕСА_3 (т.1 а.с.94).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення вимог за зустрічним позовами, та визнав за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/4 частку житлового будинку з господарським побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частку спірного житлового будинку; та поділив спільне майно між подружжям ОСОБА_7 , визнавши за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/4 частину будинку, а за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину.

При вирішенні питання щодо можливого встановлення порядку користування спірним будинком суд першої інстанції виходив з того, що встановлення запропонованого сторонами в їх позовних заявах порядок користування будинком є неможливим, оскільки неможливо виділити в користування кожному співвласнику кімнати, площа яких відповідала б частці власності кожного з них. Крім того, запропоновані сторонами варіанти порядку користування будинком не підтверджені матеріалами справи в розумінні ст.ст.317, 358 ЦК України. При цьому, будь яких доказів щодо неможливості поділу спірного житла в натурі сторонами не надано та будь-яких клопотань не заявлено. З мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову щодо визначення порядку користування відмовлено, хоча в резолютивній частині рішення окремо про це не зазначено. Сторони рішення суду в цій частині не оскаржують.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З апеляційної скарги вбачається, та підтверджено поясненнями в судовому засіданні представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , що хоча в резолютивній частині апеляційної скарги вказано прохання про скасування судового рішення, однак апелянтом мається на увазі лише в частині позовних вимог про поділ майна подружжя. Щодо вимог про встановлення порядку користування спірним будинком, то вони в цій частині рішення не оскаржують.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з рішення суду, задовольняючи частково зустрічний позов та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини спірного будинку, а за ОСОБА_1 1/2, суд першої інстанції, послався в обґрунтування на договір дарування від 21.06.2007р. за яким ОСОБА_2 подарувала сину ОСОБА_3 1/4 частину своє частки спірного будинку, тому вона має право на 1/4, а відповідач ОСОБА_1 на 1/2.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Встановивши, що сторони придбали спірний будинок в період шлюбу, який за договором було оформлено на ОСОБА_2 , суд не вірно дав оцінку доказу - договору дарування частини спірного будинку від 21.07.2007р., за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар належну дарувальнику 1/4 частку жилого будинку АДРЕСА_4 , оскільки не врахував вимоги закону (ст.70 СК України) та наявну в матеріалах справи заяву від ОСОБА_1 , за якою він надає згоду на дарування дружиною ( ОСОБА_2 ) 1/4 частки спірного будинку, набутого ними у період шлюбу їх неповнолітньому сину ОСОБА_3 (т.1 а.с.168).

Крім того в матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно якої вони, як батьки неповнолітнього ОСОБА_3 , дають згоду на прийняття в дар останнім 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_4 (т.1 а.с.169).

Враховуючи встановлені обставини, докази, які містяться в матеріалах справи, а також вимоги закону про рівність часток подружжя у спільному майні, колегія суддів зазначає, що в даному випадку немає підстав вважати, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 саме свою (належну тільки їй) 1/4 частину спірного будинку. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження встановлення часток у спільному майні подружжя ОСОБА_7 на час укладання 21.07.2007р. договору дарування.

Оскільки судом не вірно надана оцінка доказам та не застосовано закон, який підлягає застосуванню, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині, на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

При цьому колегія суддів виходить з вимог ст.22 КпШС України (який діяв на час придбання спірного будинку), ст.70 СК України, ч.3 ст.368, ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України, відсутності підстав для відхилення від принципу рівності часток, та встановлених обставин справи, зокрема домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дарування належної їм на праві спільної сумісної власності 1/4 частини спірного будинку їх (на той час) неповнолітньому сину ОСОБА_3 та вважає за необхідне визнати право спільної сумісної власності на 3/4 частини спірного будинку АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Розділити між ними спірний будинок в рівних частках, визнавши за кожним з них право власності на 3/8 частини спірного будинку.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду від 01.09.2020р. було вирішено питання розподілу судових витрат, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 352,40грн.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та задоволення її позовних вимог в частині поділу майна подружжя, то питання розподілу судових витрат також підлягає перегляду з урахуванням прийнятого судом апеляційної інстанції рішення.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звертаючись до суду з вимогою немайнового характеру, сплатив судовий збір в розмірі 704,80грн. Рішенням суду першої інстанції у задоволення його позову відмовлено і в цій частині дане рішення в апеляційному порядку не оскаржується.

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1409,60грн. (за дві позовні вимоги майнового та немайнового характеру). Рішенням суду у задоволенні немайнової вимоги відмовлено і рішення в цій частині не оскаржується.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1057,20грн.

Оскільки апеляція ОСОБА_2 в оскаржуваній частині рішення задоволена повністю, то додаткове рішення щодо розподілу судових витрат підлягає зміні, а саме стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 1762грн. (704,80грн. + 1057,20грн.) 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2020 року в частині поділу майна подружжя скасувати.

Додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 2020 року про стягнення судового збору змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 3/4 частини жилого будинку АДРЕСА_1 .

Поділити спільне майно між подружжям, визнавши за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності за кожним по 3/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 84,20 квадратних метрів, житловою площею 43,0 квадратних метрів, з господарськими спорудами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв