КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/642/2021
Справа 376/967/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Коваленка О.М. в м. Сквира 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

В позові посилався на те, що з початку 1996 року він почав спільно проживати з відповідачем ОСОБА_1 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Разом вони проживали до середини липня 2017 року, мали спільний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, приймали участь у витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї та були пов`язані спільним побутом, допомагали один одному по господарству, мали один перед другим взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина. З початку лютого цього року в них безпричинно стали виникати сімейні сварки, вони припинили сімейні відносини та перестали спільно проживати.

За період спільного проживання вони як чоловік та дружина побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Після припинення спільних відносин між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільно набутого майна в добровільному порядку.

На підставі вищевикладеного просив встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року позов задоволено, встановлено факт, що житловий будинок за вказаною адресою є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом не дотримано вимоги ст. 2, 12, 76, 77, 78, 79 ЦПК України, ухвалено рішення, яке не ґрунтується ні на матеріалах справи, ні на доказах, ні на законі, оскільки законодавець не передбачає такого способу захисту права як встановлення факту, що житловий будинок є спільною сумісною власністю.

Не погоджувалася з встановленням судом факту, що будинок є спільною сумісною власністю чоловіка і дружини, адже в ході розгляду справи встановлено, що вони з позивачем ніколи в зареєстрованому шлюбі не перебували, як і не заявлялась позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і дружини. Відповідно, не підлягала задоволенню як не доведена і друга позовна вимога про визнання права власності на частину будинку.

Посилалася на упередженість суду першої інстанції, який в рішенні описує і намагається обґрунтувати позовні вимоги, які ОСОБА_2 заявлені не були, але рішення приймає по заявленим позовним вимогам. В позові як підстави позову зазначені норми права (ст. ст. 3. 118, 119, 141 ЦПК України, ст. ст. 69, 70, 74 СК України), жодна з яких не регламентує встановлення будь-якого факту та не врегульовує правовідносини, що виникли до 2004 року.

Вказувала, що на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку позивач мав надати докази, з яких безспірно можливо було б встановити факт внесення ним певних коштів на його придбання, спорудження, сам по собі факт отримання позивачем зарплати, пенсії тощо не може бути доказом участі у придбанні та будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Вважала, що позивачем не надано і в рішенні суду не наведено належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їхньої спільної праці за спільні кошти, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Суд взагалі не встановив ті обставини, які мали бути встановлені при вирішенні цього спору, зокрема джерела і розмір доходів позивача, рік побудови спірного будинку тощо.

Зазначала, що надала суду достатньо доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову, однак вони не були враховані судом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 5 знаходиться копія паспорту ОСОБА_2 із зазначенням адреси реєстрації з 30 жовтня 2002 року АДРЕСА_3 .

На а. с. 73 - 74 знаходиться копія паспорту ОСОБА_1 із зазначенням адреси реєстрації за адресою АДРЕСА_2 з 30 липня 2018 року (а. с. 74). Також в паспорті ОСОБА_1 наявна відмітка, що рішенням Дулицької сільської ради від 28 листопада 1996 року № 36 ОСОБА_1 передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку пл. 0,25 га.

На а. с. 31 - 32 наявна копія договору купівлі-продажу від 30 січня 1996 року, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбала належний ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 11 %, крім незакінченого будівництвом житлового будинку на земельній ділянці розташований також незакінчений будівництвом хлів. Продаж вчинено за 53 000 000 крб., які ОСОБА_3 одержав повністю при підписанні цього договору.

На а. с. 105 - 116 знаходиться копія облікової картки об`єкта погосподарського обліку Дулицької сільської ради на 2016 - 2020 роки, в тому числі АДРЕСА_2 , в якій зазначено 1996 рік побудови будинку.

На а. с. 33 - 37 знаходиться копія технічного паспорту від 16 січня 2018 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 . Рік побудови будинку, погребу під частиною будинку, мансарди житлової, сараю-гаражу-літньої кухні, вбиральні, ганку, огорожі, воріт, хвіртки - 1996, жомової ями - 2009, колодязю питного - 2007.

На а. с. 9 знаходиться витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а саме що житловий будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 з 20 березня 2018 року на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації, серія та номер КС25, видано 15 березня 2018 року Департаментом ДАБІ України у Київській області.

Згідно довідки Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 22 липня 2017 року № 195, ОСОБА_2 дійсно з 1996 року без місця реєстрації проживає в АДРЕСА_2 разом з співмешканкою ОСОБА_1 , спільно з якою будували будинок, проводили ремонти, утримували підсобне господарство, обробляли земельну ділянку та сплачували комунальні послуги та земельний податок (а. с. 6).

На а. с. 132 міститься копія листа Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 05 липня 2019 року № 208, згідно якого довідка про проживання без реєстрації ОСОБА_2 зі співмешканкою ОСОБА_1 видана на підставі опитування жителів АДРЕСА_2 та колишніх працівників сільської ради.

Згідно довідки виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 30 травня 2019 року № 219, ОСОБА_2 дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_2 (а. с. 71).

На а. с. 7, 8 містяться заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , адресована Сквирському районному суду Київської області, в якій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідчили про те, що ОСОБА_2 дійсно проживав разом з ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 з 1996 року, побудували будинок та вели спільне господарство. Справжність підписів посвідчена секретарем Дулицької сільської ради.

На а. с. 15 знаходиться копія рахунку ПрАТ "Київобленерго" за червень 2017 року, оформлений на ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , з фіскальним чеком про оплату, а також копія фрагменту квитанції від 24 травня 1996 року про сплату ОСОБА_6 56987 крб., призначення платежу не заповнено.

Згідно листа Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 02 липня 2019 року № 394, на території Шамраївської сільської ради за ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 згідно рішення Сквирського районного суду від 18 грудня 2015 року числиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка пл. 0,2500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; земельна ділянка пл. 0,0812 га. для ведення особистого селянського господарства. До листа додані копії погосподарських книг Шамраївської сільської ради на домогосподарство за адресою АДРЕСА_5 , та копії з адресної картки проживання за адресою АДРЕСА_5 . (а. с. 41 - 48).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що сторони з 2004 року до 2017 року проживали разом та у них були шлюбні відносини, вели спільний бюджет, проводили спільні витрати на будівництво спірного будинку, вели спільне господарство, а тому судом встановлено факт спільного проживання сторін та придбання спірного майна внаслідок спільної праці, а отже на підставі ст. 74 СК України житловий будинок є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 і за позивачем визнається право власності на Ѕ частину спірного будинку.

Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, виходячи із наступного.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати предмет позову.

Посилаючись на роз`яснення Верховного Суду щодо можливості виходу за позовних вимог, суд першої інстанції не зазначив, в якій саме постанові і в якому провадженні таке роз`яснення наведено.

У даному випадку, встановивши факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 2004 по 2017 рік, суд фактично розглянув вимоги, які позивачем не заявлено у позові, вийшовши за межі позовних вимог.

Також, задовольняючи заявлені ОСОБА_2 вимоги про встановлення факту належності будинку на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції залишив поза увагою правову специфіку встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Пунктом 17 цієї ж постанови роз`яснено, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.

Інших підстав встановлення судом факту володіння на праві власності житловим будинком законом не передбачено.

Наведені вимоги закону і роз`яснення судом першої інстанції залишено поза увагою, не з`ясовано можливість поновлення/захисту права позивача в обраний ним спосіб і протиправно встановлено факт, який не породжує юридичні наслідки, а вже сам встановлює, закріплює виникнення майнових прав у позивача.

Крім того, встановивши, що житловий будинок є спільною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що сторони в зареєстрованих шлюбних відносинах не перебували.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Отже, суд першої інстанції безпідставно визначив сімейний статус сторін як чоловіка і дружини, що не ґрунтується на вимогах ст. 21 СК України.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи, що визнання права власності на майно жінки і чоловіка, набуте за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є похідним від встановлення факту такого спільного проживання, а вимога про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем не заявлялась, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення і цієї похідної вимоги.

Крім того, визнаючи за сторонами право власності на Ѕ частину спірного будинку на підставі ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд першої інстанції не з`ясував, коли спірне майно було створено, а отже які норми матеріального права були чинними на час створення спірного майна і підлягають застосуванню.

Апеляційний суд приймає до уваги, що державна реєстрація права власності на спірний будинок відбулась 20 березня 2018 року.

Разом із тим, відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державна реєстрація нерухомого майна не є доказом певного моменту його набуття, а лише процедурою підтвердження державою факту його набуття.

Не є таким доказом і час отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оскільки свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності (постанова Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 925/797/17).

Так, із матеріалів справи вбачається, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_1 30 січня 1996 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у ОСОБА_3 (а. с. 31- 32).

Рішення про передачу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, у приватну власність ОСОБА_1 , прийняте Дулицькою сільською радою 28 листопада 1996 року (а. с. 73 зворот).

Із технічного паспорту на будинок, витягу з погосподарської книги Дулицької сільської ради по цьому будинку за 2011 - 2015 роки вбачається, що будинок АДРЕСА_2 побудовано в 1996 році (а. с. 33 - 36, 108 - 110).

Докази побудови спірного житлового будинку в інший період часу в матеріалах справи відсутні, а отже застосуванню підлягають норми матеріального права станом на 1996 рік.

Разом із тим, в позовній заяві як підстави позову зазначені норми права (ст. 69, 70, 74 СК України), які не регламентують встановлення будь-якого факту та не врегульовують правовідносини, що виникли до 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст..17 ЗК і ст. 14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період побудови спірного будинку (1996 рік) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: майно придбане подружжям за час шлюбу; майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

У досліджуваний період ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

ОСОБА_2 не був членом сім`ї ОСОБА_1 у розумінні приписів ст.6, ст.12, ст.13, ст.22, ст.95, ст.96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.

Поняття «член сім`ї», яке визначене ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України, не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як зазначеними нормами закону врегульовані виключно питання користування житлом, належним наймачу чи власнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п. 2 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР такий договір мав укладатися у письмовій формі.

Докази існування певної угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо створення спільної власності, а саме будинку відсутні.

Визнаючи будинок спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з доведеності таких фактів: придбання сторонами разом в 1996 році недобудованого спірного будинку, спільна добудова будинку, придбання позивачем для будівництва будівельних матеріалів, працевлаштування позивача на шинному заводі та в таксі.

По суті такі висновки суд першої інстанції зробив на підставі показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 довідки Дулицької сільської ради і копії двох квитанцій, оскільки у рішенні суду відсутні посилання на інші докази, які б підтверджували факт спільного будівництва/добудови спірного будинку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Оцінюючи зазначені докази, слід враховувати те, що показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Визнані судом першої інстанції доведеними обставини свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не підтвердили.

Надана позивачем в якості доказу копія квитанції про оплату електроенергії за червень 2017 року не є доказом спільного будівництва спірного будинку ОСОБА_2 , крім того, апеляційний суд враховує, що в позовній заяві позивачем зазначається, що сторони перестали спільно проживати з середини лютого 2017 року.

Квитанція від 24 травня 1996 року на ім`я ОСОБА_6 не містить необхідної інформації, яка б беззаперечно свідчила про те, хто і за що конкретно сплачував за цією квитанцією, а отже не може бути належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що ОСОБА_2 придбавав цеглу або інші будівельні матеріали для будівництва спірного будинку.

Не є таким доказом і видана Дулицькою сільською радою довідка від 22 липня 2017 року № 195, доповнена пояснюючою довідкою від 05 липня 2019 року № 208, оскільки із довідки № 195 не вбачається, на підставі чого вона складена, а пояснююча довідка № 208 не містить конкретних відомостей про осіб, які були опитані, порядку проведеного опитування і фіксації його результатів.

Довідка Дулицької сільської ради від 30 травня 2019 року № 219 про те, що ОСОБА_2 дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_2 , не є доказом участі позивача в будівництві спірного будинку і таким чином не доводить обставин, на які ОСОБА_2 посилався в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не визнає показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , довідки сільської ради і дві копії квитанцій належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами у розумінні положень ст. 77 - 80 ЦПК України.

Відтак позивачем суду не надано інших належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 придбано спірний будинок внаслідок їхньої спільної праці, за спільні кошти, або що створення спільної сумісної власності було обумовлено угодою між ними.

Таким чином, позов ОСОБА_2 є необґрунтованим, не підтвердженим доказами, вимоги про встановлення факту належності житлового будинку на праві спільної сумісної власності чоловіка та дружини заявлені не у спосіб, передбачений законом, відтак позов не підлягав задоволенню в цілому і судом першої інстанції задоволений безпідставно.

При вирішенні даного спору апеляційним судом враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 гуртожиток; проживає АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.