Ухвала

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 931/251/21

провадження № 61-18476ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 06 липня 2021 року у складі судді Кідиби Т. О. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Локачинський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про розстрочення виплати заборгованості зі сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Локачинський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів), про розстрочення виплати заборгованості зі сплати аліментів.

Позов мотивував тим, що з 08 листопада 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року було розірвано. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка - ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Локачинського районного суду Волинської області

від 03 березня 2016 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначав, що звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, ОСОБА_2 повідомила суду недостовірну інформацію про його місце проживання, а у виконавчому листі від 03 березня 2016 року було невірно зазначено його реєстраційний номер облікової картки платника податків, що призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 75 714,4 грн, за період з 22 лютого 2016 року по 01 лютого 2020 року.

Посилаючись на наведене, а також на те, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, його матеріальний стан значно погіршився внаслідок нещасного випадку, який стався під час виконання службових обов`язків, та встановлення другої групи інвалідності, позивач просив розстрочити виплату заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 75 714,40 грн на 30 місяців.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 06 липня

2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду

від 05 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розстрочено ОСОБА_1 сплату заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 22 лютого 2016 року по

01 лютого 2020 року в розмірі 75 714,40 грн рівними частинами на 12 місяців зі сплатою по 6 309,53 грн щомісячно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 06 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, у якій він просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є вимоги про розстрочення виплати заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 75 714,40 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (567 500,00 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області

від 06 липня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Локачинський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів), про розстрочення виплати заборгованості зі сплати аліментів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак