ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року

м. Харків

Справа № 642/854/20

Провадження № 22-ц/818/601/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Альфа банк" до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, трикімнатною квартирою, загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2019 р. № 182734059 було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення №05/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Таким чином, позивач від 15.10.2019 року є законним власником спірного нерухомого майна. За даними реєстру територіальної громади міста Києва за адресою спірної квартири зареєстровані відповідачі, якими у добровільному порядку не задоволено вимогу позивача про усунення перешкод у користуванні належною позивачу на праві власності квартирою, а тому позивач вимушений був звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , особою яка втратила право користування - трикімнатною квартирою, загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником спірної квартири та відповідно до положень ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням ст.. 16 ЦК України та фактичних обставин, суд, вважає належним способом захисту позивачем свого порушеного права шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Не погоджуюсь із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки воно, на її думку, є повністю незаконним, ухваленим без встановлення судом усіх фактичних обставин справи, просить суд апеляційної інстанції ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач наголошує на тому, що АТ «Альфа - банк» не є власником спірної квартири. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Враховуючи той факт, що АТ «Альфа - банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», вважає, що право власності на нерухоме майно отримане від іншої юридичної особи в порядку ліквідації чи реорганізації, підлягає обов`язковій державній реєстрації в державному реєстрі прав. Проте, підкреслює, що позивачем не додано жодного документу на підтвердження вказаного факту. На підставі цього, вважає, що АТ «Альфа - банк» є неналежним позивачем у даній справі.

Крім цього, зазначає, що існує ухвала Ленінського районного суду м. Харкова про забезпечення позову, якою накладено заборону відчуження на спірну квартиру, а також заборонено відповідачу - АТ Укрсоцбанк вчиняти будь - які дії, спрямовані на перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні квартирою.

Підсумовуючи викладене, вважає, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2020 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

На адресу суду надійшов відзив від представника АТ "Альфа - Банк", в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2019 року № 182734059, право власності на квартиру загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за АТ "Укрсоцбанк" правонаступником якого є АТ "Альфа - Банк". У зв`язку з тим, що відповідач ніяких договорів про право користування вищевказаною квартирою з позивачем не укладав, та з урахуванням відсутності проживання відповідача у спірній квартирі, на думку АТ "Альфа - Банку", відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Щодо посилання відповідача на наявність спору в межах іншої судової справи, зауважує, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про скасування державної реєстрації права власності, однак наразі справа судом не розглянута, тому позивач є єдиним власником спірного нерухомого майна. У відзиві наголошується, що судом правильно застосовано норми матеріалтного права щодо позбавлення відповідача права користування майном, яке вже їй не належить.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, проте відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про примусове зняття з реєстраційного обліку відповідача.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариста «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Відповідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» AT «Альфа Банк» було оформлено право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 .

Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 3.12.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2019 р. № 182734059, було зареєстровано право власності за AT «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 про що свідчить витяг з реєстру речових прав (а.с. 8).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», банк або банки (далі разом або окремо - Банк, що приєднується) мають право здійснити реорганізацію шляхом приєднання до іншого банку (далі - Банк-правонаступник, а разом Банк, що приєднується, та Банк-правонаступник - Банки-учасники) за спрощеною процедурою, визначеною цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України та Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника.

З моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника, Банк-правонаступник набуває усіх прав і обов`язків щодо погашення грошових зобов`язань чи податкового боргу банку, що приєднався до нього, у зв`язку з чим Банк, що приєднується, вважається юридичною особою, у якої відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів та обов`язкових платежів

10.09.2019 року рішенням загальних зборів учасників Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та загальних зборів учасників Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

15.10.2019 року Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному актів, а саме, від 15.10.2019 року.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яка сформована 21.01.2020 року, вбачається, що відповідач - ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі з 18 березня 2019 року. (а.с.7)

31.01.2020 року АТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 надіслано письмову Вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а.с.9).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Конституцією України у ст.47 передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, за якими позов було задоволено частково і відповідача визнано такою, що втратила право на користування квартирою.

Так, оскільки судом встановлено, що відповідач проживає в квартирі і іншого житла не має, то визнання її такою, що втратила право на житло можливе лише за наявності підстав для виселення і суд мав розглядати справу з врахуванням статті 109 Житлового Кодексу.

Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Так як відповідач не може бути виселена без надання іншого житла, то рішення про визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою є передчасним.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що наразі відповідач оспорює перехід права власності на спірну квартиру, що є ще одним і з доказів передчасності ухвалення рішення про визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, при тому, що вона іншого житла не має і не підлягає виселенню.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови

складено 09 лютого 2021 року