РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

05 лютого 2021 року

Справа №451/1553/19
Провадження № 2/451/129/21

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

встановив:

19 листопада 2019 року до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В позовній заяві зазначає, що 23.08.2013 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США строком до 22 січня 2014 року На підтвердження укладеного договору позики Відповідач видав йому відповідну розписку. У встановлений договором строк Відповідач зобов`язань не виконав, заборгованість не повернув. З урахуванням зазначених обставин в липні 2016 року позивач звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з наступними вимогами: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52 920 гривень за договором позики, три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3175 гривень, 560 гривень 95 копійок судових витрат, понесених за подання позовної заяви та 4954 гривні 50 копійок, а всього 61 610 (шістдесят одну тисячу шістсот десять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10.05.2016 року по цивільній справі №45І/825/І6-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 борг в сумі 61610 гривень 45 коп. Не погодившись із вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до суду апеляційної інстанції. Постановою Львівського апеляційного суду від 05.10.2017 року по справі №451/825/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 10.05.2017 року по цивільній справі справі №451/825/16-ц залишено без змін. ОСОБА_2 судове рішення не виконав. ОСОБА_1 звернувся у Радехівське РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області з виконавчим листом. 08.11.2017 року відкрито виконавче провадження на виконавчий лист № 451/825/16-ц виданий 06.11.2017 року. Лише 29.03.2019 року грошові кошти поступили на відповідний рахунок боржника в сумі 60512,45 грн. та решта суми через два дні. Просить стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , проживає за адресою АДРЕСА_3 , інд.код. НОМЕР_2 ) 3% річних в сумі 3304,0 грн. та інфляційні втрати в сумі 12767,13 грн. за невиконання боргового зобов`зання згідно боргової розписки від 23.07.2013 року, а разом - 16071,13 грн; судові витрати покласти на Відповідача (а.с.2-4).

У судове засідання позивач не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі, на підставі матеріалів справи, відповідно до вимог ст.ст.128,178, 187,210,213,223 , 240,274,279,280 ЦПК України (а.с.44-45).

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скориставя позивач.

Відповідач у судове засідання неодноразово не з`являвся, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а.с.42).

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

Згідно з ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи, чого не заперечив позивач.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, постановлено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає за адресою АДРЕСА_4 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 52 920 гривень за договором позики, три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3175 гривень, 560 гривень 95 копійок судових витрат, понесених за подання позовної заяви та 4954 гривні 50 копійок, а всього 61 610 (шістдесят одну тисячу шістсот десять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок (а.с.10-13).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до зазначених положень ЦПК України, вищевказані обставини, що визначені рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10 травня 2017 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Постановою старшого державного виконавця Радехівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 08.11.2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 55103341 на підставі виконавчого листа №451/825/16-ц, виданого Радехівським районним судом Львівської області від 06.11.2017 року (а.с.8-9).

Із виписки по картковому рахунку вбачається, що 29.03.2019 року чатина заборгованих грошових коштів в сумі 60512,45 грн поступили на відповідний рахунок стягувача (а.с.7).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів дає підстави для відшкодування позивачу інфляційних втрат за весь час прострочення (невиконання рішення суду) та 3 % річних від простроченої суми.

Відступаючи від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Так, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі частини другої статті 625 ЦПК України інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Також, суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, відповідно до яких:

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 8 листопада 2019 року у справі 127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2017 році зобов`язання відповідача сплатити кошти за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). При цьому, підставою для застосування позовної давності слугує відповідна заява відповідача.

Як вбачається з матеріалів позову, таку відповідач не заявляв.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10 травня 2017 року встановлено, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку ОСОБА_1 про отримання у останнього дві тисячі доларів США, який зобов`язувався до 22 січня 2014 року їх повернути. Офіційний курс долара по відношенні до української гривні станом на 10 травня 2017 року на час постановлення судом рішення становив 26 гривень 46 копійок, тому борг за договором позики становив 52 920 гривень (що еквівалентно 2000 доларів США).

Суд також враховує, що грошове зобов`язання між сторонами щодо повернення (стягнення) коштів за рішенням суду визначене саме у гривні. А тому застосування до правовідносин між сторонами, статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 3 % річних за користування коштами та інфляційні збитки понесені позивачем.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 Верховний суд наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

За змістом ст.625 ЦПК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Отже, 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та витрати за проведення експертизи.

Оскільки позивач наводить розрахунок де просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних в розмірі, що розраховані на суму боргу з врахуванням судових витрат та витрат за проведення експертизи за час прострочення з 10.05.2017 року по 29.03.2019 року в розмірі 58435 грн. 00 коп. (яка складається з 52 920 грн. основного боргу, 560,95 грн судових витрат, понесених за подання позовної заяви та витрат за проведення експертизи в розмірі 4954,50 грн), тож суд вважає за необхідне, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу (з 10.05.2017 року по 29.03.2019 року), протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем розміру заборгованості здійснити розрахунок самостійно.

Так, сума коштів (фактичний борг) на які будуть нараховуватися інфляційні збитки та 3% річних становитиме 52 920 грн.

Оскільки нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, так, як є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника, тож при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Отже 3% річних становитиме: 52 920 гривень, помножена на кількість днів прострочення - 688 днів, помножено на 3, поділено на 100 та поділено на 365 (днів у році) дорівнює 2992,52 грн.

Таким чином, розмір 3% річних за користування грошовими коштами за період з 10.05.2017 року по 29.03.2019 року складає 2992,52 грн.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою. (Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року).

Формула розрахунку інфляційних втрат становить : (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу). Де (сума боргу) - сума простроченого боргу. (Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр» та згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.

Сукупний індекс інфляції за період з 10.05.2017 року по 29.03.2019 року становить 118,7.

Таким чином інфляційні збитки за період з 10.05.2017 року по 29.03.2019 року на суму боргу 52 920 грн становлять за розрахунком - 10 414.66 грн (сума боргу - 52 920 грн. помножити на сукупний індекс інфляції - 119.68 поділити на 100 відсотків мінус суму боргу - 52 920 грн).

Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання про стягнення грошових коштів підлягає частковому задоволенню, а саме в межах зазначених вище сум.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно також стягнути судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258-259,263-265,279,280,282 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , 3% річних в сумі 2992 гривень 52 копійки та інфляційні втрати в розмірі 10 414 гривень 66 копійок за невиконання боргового зобов`язання згідно боргової розписки від 23.07.2013 року,всьогоа разом - 13407 (тринадцять титсяч чотириста сім) гривень 18 (вісімнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Радехівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлене в нарадчій кімнаті 5 лютого 2021 року.