Справа № 367/7369/19
Провадження №2/367/1559/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Бичок Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення від 12 лютого 2016 року, згідно з умовами якого відповідач отримала від неї в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 190 кв.м., для роботи ресторану, строком користування до 01 березня 2017року. Відповідно до Акту прийому-передачі від 03 березня 2016 року ОСОБА_2 отримала разом з приміщеннями на відповідальне зберігання майно, яке знаходилось в цих приміщеннях і було необхідне для роботи ресторану. Разом з тим, по закінченню Договору, ОСОБА_2 не повернула їй майно. Вартість майна ОСОБА_1 оцінює, виходячи з страхової суми, на яку було застраховане майно відповідно договору страхування № 11-0107-0043 від 25 вересня 2009 року з урахуванням курсової різниці, а саме: в 2 552 279, (два мільйони п`ятсот п`ятдесят тисяч двісті сімдесят дев`ять) гривень. З метою вирішення цього питання в досудовому порядку, ОСОБА_1 19 липня 2019 року, було направлено на адресу ОСОБА_2 претензію, проте, конверт разом з вказаною претензією та доданими документами повернувся їй у зв`язку з закінченням строку зберігання. З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (які відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є відкритими і загальнодоступними) ОСОБА_1 стало відомо, що інформація про фізичну - особу підприємця ОСОБА_2 в реєстрі відсутня. Тобто відповідач позбавилась статусу фізичної - особи підприємця або взагалі не мала такого статусу.

ОСОБА_1 зазначає, що навіть з втратою статусу підприємця ОСОБА_2 залишається відповідальною перед нею за завдані збитки.

У зв`язку із зазначеним просить стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 2 552 279 (два мільйона п`ятсот п`ятдесят дві тисячі двісті сімдесят дев`ять) гривень в якості відшкодування збитків. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 08 січня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

Відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм правом на надання відзиву на позовну заяву у якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його недоведеність та безпідставність, зокрема зазначила, що позивач не передала об`єкт договору оренди приміщення від 12 лютого 2016 року за Актом приймання-передачі об`єкта, а відповідач не приймала об`єкт оренди, окрім того сторони не підписували Акта приймання-передачі на відповідальне зберігання обладнання чи майна, то саме по собі Доповнення до неіснуючого Акта приймання-передачі на відповідальне зберігання обладнання, датоване 03 березня 2016 року не підтверджує дотримання сторонами вимоги закону про письмову форму договору зберігання; не підтверджує прийняття відповідачем спірного майна, на зберігання поза відносинами оренди приміщення.

21 квітня 2021 року позивачем в судовому засіданні було долучено звіт про незалежну оцінку об`єктів нерухомого майна, обладнання та інвентаря, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином.

Від представника позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення від 12 лютого 2016 року, згідно з умовами якого (п.1.1) відповідач отримала від позивача в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею 190 кв.м.

Відповідно до пункту 3.1 договору оренди приміщення строк оренди приміщення починається з моменту підписання акта приймання-передачі об`єкта, який є невід`ємною частиною даного договору, який укладається на період до 01 березня 2017 року.

Відповідно до п.7.1 договору орендодавець зобов`язаний передати орендарю в оренду об`єкт за актом прийому-передачі приміщення який підписується не пізніше 01 березня 2016 року.

До позовної заяви долучено доповнення до акту прийому-передачі на відповідальне зберігання обладнання, датоване 03 березня 2016 року.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Принцип змагальності сторін цивільного процесу, закріплений в ст.12 ЦПК України, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно вимог ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Правовідносини між сторонами є деліктними, оскільки виникли у зв`язку із спричиненням шкоди, а тому регулюються Главою 82 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В свою чергу, вина особи у цивільному праві традиційно розрізняється на умисну та необережну форми вини. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 2 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6 наголосив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, із змісту наведених норм права випливає, що для застосування вимог статті 1166 ЦК України суд повинен встановити наявність певних обставин, а саме - якими саме неправомірними діями відповідача було заподіяно шкоду позивачу і чи є між цими діями та шкодою безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому, суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги - факт завдання шкоди (збитків) відповідачем за договором та обґрунтувати її розмір. Саме до цього зводяться правові висновки щодо застосування норм права, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 03 грудня 2014 року N 6-183цс14.

Разом з тим, відповідач заперечуючи проти задоволення позову, скористався своїми правами, передбаченими нормами ЦПК та надав до суду докази відсутності його вини у заподіянні шкоди за наданим договором .

Предметом спору названо збитки завдані неналежним зберіганням майна, переданого разом із об`єктом оренди, з посиланням на ст. 942, 949, 950, 951 ЦК України, якими врегульовано відносини, що виникають з договору зберігання. До позовної заяви позивачем долучено: копію договору оренди приміщеннявід 12 лютого 2016 року, підписаного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також доповненнядо Акту приймання-передачі на відповідальне зберігання обладнання, датоване 03 березня 2016 року. Проте, самого Акта приймання-передачі на відповідальне зберігання обладнання від 03 березня 2016 року позивачем не долучено - в матеріалах справи відсутній.

Із змісту пунктів 1.1, 1.2 Договору оренди приміення від 12 лютого 2016 року об`єктом оренди є приміщення (за текстом договору використовуються : «приміщення» або «об`єкт») площею 190 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Із змісту договору оренди приміщення від 12 лютого 2016 року вбачається, що його сторони домовились про наступне: строк оренди починається з момента підписання Акта приймання-передачі об`єкта (пункт 3.1) Акт приймання-передачі приміщення - підписуєтьсясторонами у 2 -х примірниках не пізніше 01 березня 2016року (пункт 4.1); орендодавець взяв на себе зобов`язання передати в оренду об`єкт по Акту приймання - передачі приміщення, який підписується не пізніше 01 березня 2016 року; пункт 7.1.) орендар взяв на себе зобов`язання прийняти об`єкт після підписання цього договору за Актом приймання-передачі приміщення не пізніше 01 березня 2016 року.

Наданий позивачем звіт про незалежну оцінку об`єктів нерухомого майна, обладнання та інвентаря, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) станом на 16 вересня 2009 року не підтверджує доводи позивача, оскільки звіт складений станом на 16 вересня 2009 року, а договір оренди приміщення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений 12 лютого 2016 року. Таким чином, вказаний звіт не підтверджує, що станом на 12 лютого 2016 року у приміщенні, яке передавалося в оренду ОСОБА_2 було наявне майно, про яке йдеться у позові.

Крім того, як видно із долученої до матеріалів справи копії договору оренди приміщення від 01 квітня 2016 року, 01 квітня 2016 року ОСОБА_1 передавала в оренду ОСОБА_3 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 139-143).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог щодо відшкодування збитків, оскільки позивачем не доведено факту завдання збитків позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 , та розміру збитків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 229, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук