Справа № 473/3774/20
РІШЕННЯ

іменем України

"03" лютого 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Ротар М.М.

при секретарі - Радєвій Н.В.

за участю позивача ФОП ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Середа О.С.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про визнання недійсним договору від 12.08.2020 року про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року

встановив

в листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про визнання недійсним договору від 12.08.2020 року про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, 01.07.2012 року між позивачем та ОСОБА_5 (правонаступником якого згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2018 року є ОСОБА_3 ) було укладено договір оренди нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з встановленням для орендаря переважного права купівлі належного орендодавцю на праві власності майна, який на час звернення до суду ніким не скасований та не визнаний недійсним у судовому порядку.

09.10.2018 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як продацями та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення.

12.08.2020 року відповідачами по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. договір про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 09.10.2018 року. Однак, 12.08.2020 року приватний нотаріус Кучерова Г.А. прийняла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме -рішення про відмову у державній реєстрації припинення права власності на нежитлове приміщення з реєстровим номером 102, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстрована заява про заборону ОСОБА_2 здійснювати дії по відчуженню вказаного майна на підставі рішення суду.

Посилаючись на те, що відповідачами порушено право позивача та законний інтерес щодо набуття права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 у встановлений законом спосіб внаслідок вчинення відповідачами оспорюваного правочину, позивач просив визнати недійсним договор про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового примішення від 09.10.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. 12.08.2020 року. Підставою для недійсності позивачем зазначено ч.1 ст.203 ЦК України.

Ухвалою від 06.11.2020 року Вознесенським міськрайонний судом Миколаївської області відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року відмовлено в задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

23.11.2020 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Вуїв О.В. було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача вважає, що позивачем взагалі не підтверджено його майнового інтересу щодо набуття у власність цілого нежитлового приміщення, площею 128,4 кв.м по АДРЕСА_1 , яке було предметом договору від 12.08.2020 року та який позивач просить визнати недійсним. Сторонами оспорюваного договору при його укладенні, так само як і нотаріусом при його посвідченні не було порушено норми законодавства, прав та законного інтересу позивача.

Ухвалою суду від 11.01.2021 року витребувано від приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального окургу Миколаївської області Кучерової Г.А. копії матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору від 12.08.2020 року про розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09.10.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги, пояснювали, що вказаним правочином відбулося порушення переважного права наймача ОСОБА_1 перед іншими особами на придбання речі у разі її продажу. Вказаний правочин невідповідає вимогам законодавства, зокрема, ст.3,13,182,203,215 ЦК України та є такими, що укладений на шкоду наймача, яким є ОСОБА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Вуїв О.В. надійшла заява, про розгляд справи без її участі, проти задволення позову заперечують. Від представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надійшла заява, про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечують.

Третя особа - приватний нотаріус Кучерова Г.А., в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала письмові пояснення, відповідно до яких договір про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який нею був посвідчений 12.08.2020 року за реєстровим №752 відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України. При підготовці до посвідчення даного договору було встановлено відсутність заборон та арештів, як на нерухоме майно, так і на суб`єкта - ОСОБА_2 . На підставі ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень», п.п.18, 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, приватним нотаріусом, як державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації припинення права власності на нежитлове приміщення з реєстраційним номером 102, оскільки існує зареєстрована заява (№39248887) про заборону ОСОБА_2 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення на підставі ухвали суду. Просить розглядати справу у її відсутності.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - про визнання недійсним договору від 12.08.2020р. про розірвання договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Так, вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи справу за позовом ФОП ОСОБА_1 суд повинен встановити, чи дійсно оспорюваним ним правочином порушені його права, та яким нормам законодавства не відповідає договір про розірвання договору купівлі-продажу від 12.08.2020р.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимоги розумності та справедливості.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 09.10.2018року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Г.А., придбала нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності за нею було зареєстровано 09.10.2018року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Продавцями даного майна виступали ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яким належало по Ѕ частці в праві власності на вказане приміщення.

На час укладення договору одним з приміщень на підставі договору оренди користувався ОСОБА_1 .

В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 473/4414/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року та переведення прав та обов`язків покупця за вказаним договором купівлі-продажу.

12.08.2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса з приводу посвідчення договору про розірвання договору купівлі-продажу від 09.10.2018р.

Відповідно до ч.1ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Принцип свободи договору передбачає, що сторони можуть домовитися про розірвання договору у будь-який час незалежно від наявності підстав порушення договору. Якщо заборон щодо розірвання договору не існує, єдиною підставою для розірвання договору є факт згоди обох сторін на розірвання.

В даному випадку, статтею 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі невиконання продавцем вимоги про попередження про права третіх осіб або пред`явити вимогу про зниження ціни оплаченого товару, або вимагати розірвання договору (тобто відмовитися від нього).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є невиконання продавцем свого зобов`язання з повідомлення про права третіх осіб покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати зниження ціни, або вимагати розірвання договору.

Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки покупця є виключно правом покупця, а не продавця. При цьому, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, доведеної до продавця.

Так, абз.2 п.8 Договору купівлі-продажу від 09.10.2018р. передбачено, що представник продавців повідомлений нотаріусом, що відповідно до ст..659 Цивільного кодексу України у разі невиконання вимоги щодо попередження ним покупця про права третіх осіб на відчужуване нежитлове приміщення покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо вона не знала і не могла знати про права третіх осіб.

За такого, були всі підстави для того, щоб сторони за взаємною згодою розірвали договір купівлі-продажу. Відповідно до ст..653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що його майновий інтерес, який дає йому право оскаржувати договір про розірвання від 12.08.2020р. полягає у наявності у нього переважного права на купівлю орендованої частини приміщення та переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 09.10.2018р. Однак, як встановлено в судовому засіданні та зазначено в позові, що майновий інтерес позивача на даний час доводиться ним в судовому порядку, а отже не підтверджено належними та допустими доказами під час розгляду цієї справи.

Також в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, при укладені сторонами оспорюваного договору, так само як і нотаріусом при його посвідченні, не було порушено норми законодавства. При цьому позивачем не доведено також недотримання сторонами норм законодавства, яке б вказувало на нікчемність даного договору від 12.08.2020р.

Так, відповідно до п.п.7.1 - 7.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору (що було дотримано сторонами).

Договір про зміну або розірвання договору підписується сторонами і посвідчується нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну або розірвання, у якій зазначаються номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну або розірвання, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою (також було дотримано сторонами та нотаріусом).

Якщо договір про розірвання договору про відчуження нерухомого майна посвідчується після державної реєстрації права власності на підставі такого договору про відчуження (право власності за ОСОБА_2 було зареєстроване 09.10.2018р., і договір про розірвання укладався після реєстрації її права власності), нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього, де перевіряє відсутність (наявність) заборони відчуження або арешту, відсутність (наявність) реєстрації іпотеки (п.7.4. Порядку). Вказана норма була дотримана нотаріусом, яким було отримано 12.08.2020р. інформацію з Державного реєстру (при посвідченні договору про розірвання договору купівлі-продажу). Відповідно до відомостей Державного реєстру були відсутні заборони відчуження або арешту, відсутні реєстрації іпотеки. Таким чином у нотаріуса відсутні були підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії з посвідчення договору від 12.08.2020р. про розірвання договору купівлі-продажу від 09.10.2018р.

Що стосується наявності заборони ОСОБА_2 відчужувати нежитлове приміщення відповідно до ухвали Вознесенського міськрайонного суду від 07.04.2020р., то вказане обмеження не могло бути перешкодою до укладення договору розірвання договору купівлі-продажу від 12.08.2020р. та його нотаріального посвідчення. Вказане обмеження, встановлене судом стало лише перешкодою для реєстрації припинення права власності на приміщення за ОСОБА_2 , що підтверджується Рішенням приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 12.08.2020р. за №53571373.

Договір про розірвання договору купівлі-продажу не є за своєю природою договором про відчуження нежитлового приміщення, оскільки на його виконання нежитлове приміщення повертається (а не відчужується) попереднім власникам, і право власності ОСОБА_2 на нього припиняється, а у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності поновлюється.

Іншою підставою для визнання недійсним договору від 12.08.2020р. позивач вказує те, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Але і ця підстава для визнання недійсним оспорюваного договору також не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, сторони бажали розірвати договір купівлі-продажу від 09.10.2018р., та ОСОБА_2 протягом тривалого часу наполягала на цьому. Правовими наслідками розірвання договору купівлі-продажу є повернення сторонами отриманого ними за даним договором. Та договором про розірвання саме такі наслідки і передбачені: п.3 Договору передбачає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повертають ОСОБА_2 отримані ними кошти як вартість проданого приміщення у сумі 859300грн протягом трьох місяців, тобто до 12.11.2020р. Також п.5 Договору передбачає, що у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були повернуті їх правовстановлюючі документи (свідоцтва про право на спадщину за законом).

Крім того, п. 6 Договору передбачає, що ОСОБА_2 втрачає всі права покупця та подає заяву про припинення права власності на приміщення в Державному реєстрі. Також ОСОБА_2 зобов`язана була повернути ключі від приміщення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Все це було виконано ОСОБА_2 : вона віддала ключі, подала заяву про припинення права власності. Тобто сторони бажали настання таких наслідків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення будь-яких норм чинного законодавства при укладенні та посвідчені договору розірвання від 12.08.2020р. та не доведено порушення його майнових прав укладенням даного договору.

Тому підстав для задоволення позовних вимог позивача немає.

Відповідно до ст..133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст..137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст..141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, однак відповідачем ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру, то вказані витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4,14,81,223, 280,281,259,263,265,273 ЦПК України, суд

ухвалив

Відмовити в задоволені позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про визнання недійсним договору від 12.08.2020 року про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 08.02.2021 року.

Суддя: М.М. Ротар