Справа № 638/1600/19
Провадження № 2/638/709/21
РІШЕННЯ

іменем України

29.01.2021 Дзержинський районний суд міста Харкова в складі

головуючої судді Штих Т.В.

за участю секретаря Овчаренко К.В.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Харківського обласного центру невідкладної медичної допомоги та медицини катастроф, головного лікаря Харківського міського психоневрологічного диспансера про зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним відмови надання спеціалізованої психіатричної медичної допомоги,-

встановив:

Позивач звернувся з вказаним позовом до Дзержинського районного суду міста Харкова до Харківського обласного центру невідкладної медичної допомоги та медицини катастроф, головного лікаря Харківського міського психоневрологічного диспансера про зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним відмови надання спеціалізованої психіатричної медичної допомоги. Крім того у прохальній частині викладає прохання оглянути квартири № НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_1 , також позивач просить забезпечити позов та витребувати докази. Посилається на те, що не вжиття заходів вказаним ним у заяві приведе до неможливості виконання рішення суду, допитати свідків.

Вивчивши клопотання, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

В заяві ж навіть не зазначено з якого приводу позивач звертається до вказаних осіб, а просить вжити заходи щодо ПАТ « Київстар» та інших операторів мобільного зв`язку, витребувати від них інформацію про можливість відслідковування людини за допомогою спеціальних засобів негласного отримання інформації. Допитати сім`ю ОСОБА_2 , витребувати дані щодо їх психічного стану здоров`я, витребувати інвентарні справи на квартири у будинку АДРЕСА_1 , допитати свідків, та забезпечити позовні вимоги. Проте не защначено у який саме спосіб необхідно вжити заходи щодо забезпчення позовних вимог.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову .

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Суд також зазначає, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Суд, враховуючи та аналізуючи вищезазначені норми законодавства, підзаконних актів, роз`яснень та діючої судової практики, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вимоги щодо забезпечення позовних вимог не можуть бути у формі викладеній в заяві позивача. Крім того суд звертає увагу і на клопотання про забезпечення доказів у справі.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач не зазначає, що у зв`язку з цим, з метою доведення позиції відповідача по справі, виникла нагальна потреба у витребуванні вказаних доказів, що саме по собі не може бути предметом розгляду заяви про забезпечення доказів, так як процедура призначення експертизи має самостійне регулювання вимогами ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.84 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням витребує такі докази. Натомість позивач не довів і навіть не вказав, які саме докази необхідн В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, повідомив, що стосовно нього проводяться негласні слідчі дії мешканцями вказаних квартир в будинку де він мешкає, все це приводить до головних болів, якими він страждає безперестанку.

Представник відповідача Харківського міського психоневрологічного диспансеру № 3 надав до суду заперечення, пояснив в судовому засіданні, що позовні вимоги безпідставні, просив відмовити у задоволенні, а також розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача Харківського обласного центру невідкладної медичної допомоги та медицини катастроф в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Вивчивши матеріали вказаної цивільної справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, та необхідності відмовлення їх задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 мешкає за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач не надав копій звернень до відповідачів з приводу неадекватної поведінки мешканців квартир НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4 в його будинку.

Наразі суд не має відомостей які саме мешканці проживають у вказаних квартирах. Позивач не повно надав інформацію.

Суду не зрозуміло хто такі особи, про яких зазначає позивач, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відсутні дані осіб при яких можливо ставити питання щодо їх медичного огляду. Що саме по собі виключає можливість зобов`язання лікаря ОСОБА_7 вчиняти будь які медичні втручання.

Вказані аргументи суд застосує і до позивних вимог щодо визнання незаконної відмови у огляді та не наданні допомоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 працівниками Харківського обласного центру медичної допомоги та медицини катастроф.

Суд вважає що взагалі відсутнє порушення прав позивача.

Згідно до ст.4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, яка передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, з урахування приписів статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України « Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психіатричних розладів, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставі та в порядку передбаченим чинним законодавством.

Відповідно до ст. 6 вказаного закону надання відомостей про стан здоров`я особи та надання їй психіатричної допомоги без згоди особи або без згоди її законного представника, можливе лише на підставі письмового запиту, ухвали суду.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України від 28.06.96 № 254к/96-ВР (зі змінами та доповненнями), а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-ІУ (зі змінами та доповненнями, за текстом - ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З огляду на це суд не вправі в рамках вказаної цивільної справи, вирішувати питання щодо того, що знаходиться в квартирах мешканців будинку.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 84, 149- 153 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського обласного центру невідкладної медичної допомоги та медицини катастроф, головного лікаря Харківського міського психоневрологічного диспансера про зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконним відмови надання спеціалізованої психіатричної медичної допомоги - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить держави суму судового збору в розмірі 1536,80 ( одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок ) гривень.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст документу виготовлений 08 лютого 2021 року.

Суддя: Штих Т.В.