Справа № 697/1706/20
Провадження № 2/697/92/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Сивухіна Г.С.

за участю секретаря Десятник О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Гончарука А.В.

представника відповідача - адвоката Бовшика М.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Канів, Черкаської області справу за позовом адвоката Гончарука Андрія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Гончарук А.В., діючи в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що від шлюбу позивач з відповідачем мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з вересня 2018 року сторони проживають окремо, та на даний час шлюб між ними розірвано. Постановою Черкаського апеляційного суду у справі №697/2419/18 від 22 липня 2020 року визначено місце проживання їх дитини з матір`ю - позивачем у справі, вважає, що з цього часу у ОСОБА_2 з`явилися законні підстави пред`явити вимоги до відповідача про стягнення аліментів. Відповідач в добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Внаслідок самовільного вилучення спільної дитини відповідачем з сім`ї, позивачу завдано моральної шкоди, яка виражається в тому, що вона протягом 22 календарних місяців була відірвана від дитини, не мала можливості спілкуватися та виховувати дитину за власним бажанням, постійно була обмежена у своєму праві, як матері внаслідок самоуправних дій відповідача, який самостійно вирішував як виховувати дитину, куди дитина піде до садочку, як буре харчуватися, з ким гратися в чому буде одягнута.

Відповідач будь-якої матеріальної допомоги пов`язаної із вихованим, розвитком здібностей, лікуванням, харчуванням їх спільної дитини - сина ОСОБА_4 , позивачу не надає, в наслідок чого виникають підстави звернутися до суду за захистом порушеного права.

Позивач вважає, що з відповідача на її користь як на дружину із якою проживає дитина необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/8 заробітку (доходу) платника аліментів до часу досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з вересня 2018 року, з часу самовільного вилучення відповідачем дитини у позивача, тобто за минулий період за 22 календарних місяці до 22.07.2020 - часу набрання законної сили постанови Черкаського апеляційного суду у справі №697/2419/18. Крім того, вважає необхідним зобов`язати відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в розмірі 1/25 всіх видів його заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Оскільки відповідач добровільно не надає допомогу ОСОБА_2 , тому вона змушена звернутися до суд з даним позовом. Просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.10.2018 і до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 за минулий період, до часу досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 3-х років в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно починаючи з 01.10.2018 по 22.07.2020; аліменти в розмірі 1/25 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з 01.10.2018 до досягнення дитиною повноліття, як участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, тощо); моральну шкоду в сумі 100000 грн. та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Гончарук А.В. позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але за участі його представника - адвоката Бовшика М.Ю. (а.с.118).

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Бовшик М.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідач добровільно надає допомогу на утримання неповнолітнього сина, вважає, що позивачем не надано суду доказів того, що вона самостійно утримує їх з відповідачем дитину. Крім того, позивач не має права на отримання аліментів на її утримання за минулий період до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки у цей період їх син проживав з відповідачем та рішенням суду було визначено його місце проживання з батьком. Вимога про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина та моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною. У задоволенні позову просить відмовити.

Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є батько: ОСОБА_3 та мати: ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.07.2017 (а.с.8).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання (а.с.11-17).

Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №7120- від 17.05.2017 вбачається, що місцем реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 (а.с.6 на звороті).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо стягнення аліментів на дитину, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Однак, як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалося сторонами, вони не дійшли домовленості, щодо сплати аліментів на утримання дитини, а тому і виник даний спір.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначав, що відповідач добровільно надає допомогу на утримання дитини та надав заяву, в якій просив роботодавця відраховувати з його заробітної плати аліменти на утримання сина ОСОБА_4 (а.с.116). Дана заява датована 03.02.2021, а з позовом до суду позивач ОСОБА_2 звернулася - 15.09.2020.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права на звернення за захистом прав дитини в судовому порядку, навіть за умови надання позивачем добровільної допомоги на утримання їх спільного сина.

Відповідно до п. 16-17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006, згідно з ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Отже, у разі відсутності домовленості між сторонами, право позивача на стягнення аліментів є безумовним та не може ставитися в залежність від позиції відповідача.

Таким чином, позивач у відповідності до ст.ст. 180,185 СК України має право на отримання від відповідача аліментів на неповнолітню дитину.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину за минулий час, а саме з 01.10.2018, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладання договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньою від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягненим аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Позивач та її представник не надали суду належних та допустимих доказів щодо офіційного звернення до відповідача з питанням стягнення аліментів за минулий (попередній) час.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ст. 191 СК України регламентує час, з якого присуджуються аліменти на дитину.

Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову у цій частині позовних вимог.

Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15.09.2020 (з дати звернення до суду з позовом) і до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому позов у цій частині підлягає до часткового задоволення.

Щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч.1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Частинами 2, 4 статті 84 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому право на утримання дружини припиняється з досягненням дитиною трьох років, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалося сторонами, за період з вересня-жовтня 2018 року по серпень 2020 року малолітній ОСОБА_4 проживав і перебував на утриманні батька - відповідача ОСОБА_3 , дана обставина також підтверджується і постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 (а.с.13).

Таким чином, зважаючи, що в період часу з вересня 2018 і по серпень 2020 року дитина проживала з відповідачем, вимоги позивача в даній частині позовних вимог є необґрунтованими.

Щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Необхідність доведення належними та допустимим доказами обставин, на які посилається сторона визначено ст. 81 ЦПК України та ст. 185 СК України.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Позивачем будь-якими, доказами не доведено та не обґрунтовано наявність необхідності додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами.

Такими чином, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідності здійснення додаткових витрат на дитину, вимоги позивача в даній частині позовних вимог не підлягають до задоволення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26.09.2018 по справі №759/328/17, від 12.03.2020 по справі № 520/12681/17.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

У відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні.

В той же час, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, як заподіяння їй моральної шкоди та протиправності дій відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема, щодо заподіяння їй моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази, суд вважає необхідним позов ОСОБА_2 задовольнити частково, а саме в частині стягнення з відповідача на її користь аліментів на сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15.09.2020 і до повноліття дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. у частині позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, від сплати якого позивач була звільнена.

В решті позовних вимог судовий збір необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 81, 141, 259, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ : -

Позов адвоката Гончарука Андрія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої та проживаючої: АДРЕСА_1 , аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15.09.2020 і до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Сплату судового збору за позовні вимоги про стягнення аліментів на дружину за минулий час та додаткових витрат на дитину у розмірі 1681,60 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09.02.2021.

Суддя Г . С . Сивухін