О К Р Е М А Д У М К А
судді Чернігівського апеляційного суду Висоцької Н.В. стосовно постанови Чернігівського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року (головуючий суддя Висоцька Н.В., судді: Мамонова О.Є., Шитченко Н.В.), ухваленої за наслідком перегляду рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року (суддя Кутовий Ю.С.) у справі № 736/659/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на спірне нерухоме майно та стягнення грошової компенсації та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Корюківської РДА,
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому, змінивши у подальшому предмет позову, просила: припинити право власності відповідачки на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 за припинену частку у спірному нерухомому майні грошову компенсацію її вартості, визначену висновком судової будівельно-технічної експертизи, у розмірі 101 456 грн, які внесені на депозитний рахунок Корюківського районного суду Чернігівської області; визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що згідно з договором дарування від 15 березня 2019 року вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/3 частини указаної квартири є ОСОБА_2 . Вона разом з неповнолітньою дитиною зареєстровані та проживають за вищевказаною адресою, у той час як відповідачка в квартирі не зареєстрована і постійно не проживає.
Указує, що між нею та відповідачкою склалися неприязні стосунки з приводу порядку користування спільною квартирою, у зв`язку з чим між ними систематично виникають конфлікти, тому вона неодноразово зверталася до поліції щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 , яка своїми діями та нецензурною лайкою висловлювала погрози в її адресу, а також в адресу її дитини та рідних. Своєю поведінкою відповідачка створює перешкоди у користуванні та володінні її часткою нерухомого майна, а добровільно вирішити питання щодо порядку користування спільним майном відмовляється.
Посилалася на те, що 1/3 частина квартири, яка належить ОСОБА_2 , є незначною та не може бути виділена в натурі, тобто квартира є неподільною, тому припинення права відповідачки на її частину у спільному нерухомому майні не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї.
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй в користування житлову кімнату площею 10,5 кв.м, а ОСОБА_1 житлову кімнату площею 20,4 кв.м; інші приміщення квартири: веранду площею 6,3 кв.м, кухню площею 16,1 кв.м та санвузол площею 7,2 кв.м залишити у загальному користуванні.
У мотивування своїх вимог зазначала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2019 року вона є власником 1/3 частини квартири, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Іншим співвласником 2/3 частин вищевказаної квартири на підставі договору дарування є ОСОБА_1 , яка після заселення почала чинити їй перешкоди у користуванні приміщенням та не дозволяє їй вільно користуватися своєю часткою у квартирі. Через неправомірні дії ОСОБА_1 вона позбавлена можливості користуватися своєю власністю, що зумовило звернення до суду за захистом порушених прав.
Посилалася на те, що спірна квартира є двокімнатною, має в цілому 30,9 кв.м житлової площі, площа кімнат становить відповідно 20,4 кв.м та 10,5 кв.м, отже 1/3 частина квартири, яка їй належить, буде складати третю частину від 30,9 кв.м житлової площі і дорівнює 10,3 кв.м, що в натурі буде майже відповідати площі житлової кімнати 10,5 кв.м.
Рішенням від 25 листопада 2020 року Корюківський районний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на спірне нерухоме майно відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, задовольнив. Встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділив ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 10,5 кв.м, ОСОБА_1 виділив у користування житлову кімнату площею 20,4 кв.м, інші приміщення квартири: веранду площею 6,3 кв.м, кухню площею 16,1 кв.м, санвузол площею 7,2 кв.м залишив у загальному користуванні. Вирішив питання розподілу судових витрат.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2020 року - скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на спірне нерухоме майно та стягнення грошової компенсації задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за припинену частку в спірному нерухомому майні, визначену висновком № 4189/19-24 судової будівельно-технічної експертизи шляхом перерахування з депозитного рахунку Корюківського районного суду Чернігівської області грошових коштів у сумі 101456,00 грн згідно квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.06.2020.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 1014,66 грн та 2674,44 грн у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Дана постанова була прийнята більшістю голосів колегії суддів.

Відповідно до вимог ст. 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Із вказаним висновком Чернігівського апеляційного суду повністю не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 15 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 262, ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-13), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 березня 2019 року (т. 1 а.с. 14).

Власником іншої 1/3 частини спірної квартири, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2019 року, є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 40), що узгоджується з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 березня 2019 року (т. 1 а.с. 41).

Відповідно до технічної характеристики, наявної у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 , складеному станом на 2010 рік (інвентарний номер 3818), загальна площа указаної квартири становить 60,5 кв.м, квартира складається з двох кімнат площею відповідно 20,4 кв.м та 10,5 кв.м. Також у квартирі наявні кухня площею 16,1 кв.м, вбиральня площею 7,2 кв.м та веранда площею 6,3 кв.м (т. 1 а.с. 42-46).

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона з 18 березня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 8-9). Згідно з довідкою Корюківської міської ради від 20 березня 2019 року за вищевказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрована разом з дочкою ОСОБА_3 , 2008 року народження (т. 1 а.с. 16).

На день звернення із зустрічним позовом ОСОБА_2 була зареєстрована по АДРЕСА_3 , про що свідчать відомості відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області (т. 1 а.с. 50).

Згідно з даними адресної картотеки Корюківської міської ради ОСОБА_2 знята з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 з 23 червня 2020 року та зареєстрована по АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 45-47).

За даними, що містяться у будинковій книзі для реєстрації громадян, які проживають по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , 1975 року народження та її син ОСОБА_4 , 2011 року народження, за указаною адресою зареєстровані з 23 червня 2020 року (т. 1 а.с. 193-194).

Актом обстеження умов проживання від 14 вересня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 було зафіксовано, що на момент обстеження кімната, яка належить ОСОБА_2 зачинена, дитина за місцем реєстрації відсутня. Зі слів сусідів дитина ОСОБА_4 та його матір ОСОБА_2 за місцем реєстрації ніколи не проживали (т. 1 а.с. 208).

Листом начальника Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області від 13 квітня 2020 року повідомлено про те, що згідно з інформаційно-пошуковою базою протягом 2019-2020 років від ОСОБА_1 надходили скарги щодо користування квартирою АДРЕСА_1 та були зареєстровані в ЖЄО за № 653 від 05 квітня 2019 року, № 2576 від 18 листопада 2019 року. Також подібні скарги надходили від ОСОБА_2 , які були зареєстровані в ЖЄО за № 704 від 09 квітня 2019 року, № 757 від 16 квітня 2019 року, № 906 від 03 травня 2019 року, № 2499 від 08 листопада 2019 року. За всіма скаргами було відмовлено в порушенні кримінальної справи, а заявникам було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства щодо спірних питань з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 165).

Відповідно до висновків експерта № 4189/19-24 та № 4188/19-24 від 21 лютого 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи поділ квартири АДРЕСА_1 з виділом 2/3 та 1/3 частки від загальної площі квартири шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень існуючої квартири з метою влаштування двох ізольованих квартир у відповідності до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим. Ринкова вартість квартири становить 304 367 грн, і відповідно вартість 2/3 частин квартири 202 911 грн, а 1/3 частини 101 456 грн (т. 1 а.с. 101-113, 116-132).

З квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 18 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 на депозитний рахунок Корюківського районного суду внесені кошти у сумі 101 456 грн як грошова компенсація за припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири у справі № 736/659/19 (т. 1 а.с. 166).

Відповідно до договору дарування будинку від 21 липня 2020 року (т. 2 а.с. 30-31) ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_5 житловий будинок жилою площею 37,1 кв. м з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 на земельній ділянці площею 0,0532 га.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності на належну ОСОБА_2 частку у спірній квартирі спричинить істотну шкоду останній, оскільки в такому випадку буде порушений принцип рівності прав власників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд, із врахуванням жилої площі спірної квартири та її планування, указав, що запропонований позивачкою порядок користування спірною квартирою не суперечитиме належним сторонам часткам, і встановлення співвласникам порядку користування житлом з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє права спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

З таким висновком суду першої інстанції не погодився апеляційний суд, оскільки висновок районного суду про відмову у задоволенні первісних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності на спірне нерухоме майно, стягнення грошової компенсації та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності, за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_1 належить 2/3 частини приміщення, а ОСОБА_2 1/3 частина.

У зазначеному житлі ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою зареєстровані з 18 березня 2019 року та проживають, ОСОБА_2 разом неповнолітнім сином зареєструвалась з 23 червня 2020 року, тобто, після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду і, як свідчить акт обстеження умов проживання від 14 вересня 2020 року, у спірній квартирі ніколи не проживала.

Між співвласниками спірної квартири з часу набуття ними права спільної часткової власності існують непорозуміння стосовно порядку користування житлом, про що свідчать їх неодноразові звернення до органів поліції та не заперечується самими сторонами.

Проте апеляційний суд: не врахував, що можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї (сина відповідача) виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном; не перевірив чи припинення права на частку в спірній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (сина відповідача), а тому належним чином не вмотивував свого висновку про те, що припинення права на частку відповідача не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї (сина відповідача).

Разом з тим, судом першої інстанції було враховано, що припинення права власності на належну ОСОБА_2 частки у спірній квартирі нанесе істотної шкоди останній, оскільки в даному випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна суб`єкта у власності ОСОБА_2 перебуває 1/3 частина спірної квартири, іншої власності за останньою не зареєстровано і на переконання суду указана частина спірної квартири у порівнянні з частиною іншої співвласниці не може вважатися незначною.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Апеляційним судом встановлено, що наявні у справі докази свідчать про те, що на час винесення рішення суду першої інстанції та розгляду справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не має на праві власності іншого житла про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що припинення права власності на частку завдасть істотної шкоди, враховуючи і наявність реєстрації неповнолітньої дитини.

Було встановлено, що ОСОБА_2 разом неповнолітнім сином зареєструвалась з 23 червня 2020 року, хоча і, після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частки в натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності на частину належної сторонам квартири, як і посилання одного із співвласників на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співласником.

Відмовляючи у позові про припинення права на 1/3 частку квартири місцевий суд виходив із встановлених обставин, взяв до уваги право обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених ст. 365 ЦПК України, для припинення права відповідача на частку у майні.

Не є визначальним і питання продажу ОСОБА_2 будинку за адресою в АДРЕСА_3 , оскільки розпорядження своєю власністю в інтересах іншого дорослого члена сім`ї, тобто дочки, яка створила свою сім`ю на власний розсуд, не суперечить нормам ЦК України, крім того істотність порушеного права відповідача, у зв`язку з позбавленням права власності останнього, не пов`язане з наявністю у неї іншого житла.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Позбавивши права власності відповідача на майно, суд апеляційної інстанції не забезпечив справедливий баланс інтересів обох сторін, не надав належної оцінки, чи є виправданим (необхідним) втручання у право відповідача на майно за встановлених судами обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, якщо врахувати, що позивач діє з метою задоволення власних інтересів, а відповідач разом зі своєю сім`єю, втратить єдине зареєстроване на праві власності житло, то пропорційність цій меті позбавлення останнього права власності на 1/3 частину спірної квартири, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.

За встановлених обставин слід дійти висновку, що втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відмову в задоволенні позову припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири.

Колегія суддів апеляційного суду, на мою думку, не повинна була переоцінювати частково зібрані у справі докази та за відсутності вмотивованих підстав відсутності завданої істотної шкоди відповідачу, позбавляти права власності на частку у квартирі та житла ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина.

Суддя Н.В. Висоцька