КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року у складі судді Рибака М.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій про про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом у якому просив відшкодувати заподіяну Державною службою з надзвичайних ситуацій (далі - ДСНС) внаслідок прийняття незаконного рішення матеріальну шкоду у розмірі 38 023 грн та моральну шкоду у розмірі 213 984 грн 32 коп.

Позов обґрунтовано тим, з червня 2013 року позивач займав посаду старшого інспектора 1 державної пожежно-рятувальної частини м. Луганська - головного державного інспектора з питань праці та техніки безпеки Ленінського району м. Луганська Головного управління ДСНС України у Луганській області, та постійно проживав у м. Луганську.

У липні 2014 року у зв`язку з активізацією бойових дій у м. Луганську, та, як наслідок, фактичної неможливості здійснення позивачем та його підлеглими їх функціональних обов`язків за посадою, ОСОБА_1 , першим заступником начальника Головного управління ДСНС України у Луганській області Мацюраком К. Г., направлено до м. Щастя, а в подальшому до м. Сватове, де, на виконання наказів Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 03.07.2014 року, за № 355 (з основної діяльності) та Головного управління ДСНС України у Луганській області від 04.07.2014 року, за № 177 (з основної діяльності), він приймав участь у роботі транзитного пункту зустрічі внутрішньо переміщених осіб у складі групи розміщення та здійснював інші гуманітарні функції щодо порятунку та захисту цивільного населення.

Так, з 04.07.2014 року, по 12.11.2014 року, позивач здійснював виконання завдань за призначенням під час проведення антитерористичної операції на території Луганської області, брав безпосередню участь в роботі Регіонального міжвідомчого координаційного штабу з питань соціального забезпечення громадян України, які переміщуються з тимчасово окупованих територій та зони проведення антитерористичної операції, транзитного пункту зустрічі внутрішньо переміщених осіб у м. Сватово Луганської області, надавав населенню допомогу, спрямовану на збереження життя під час бойових дій.

26.02.2016 року рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій (далі - Комісія) позивача було визнано учасником бойових дій і видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 . Проте рішенням № 35 від 28.12.2018 року, тієї ж Комісії, його було позбавлено статусу учасника бойових дій.

Не погодившись із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 , оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду, рішенням якого, 22.10.2019 року, його позовні вимоги, до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, третя особа Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про визнання незаконним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій про позбавлення статусу учасника бойових дій оформленого протоколом № 35 від 28.12.2018 року, було задоволено в повному обсязі.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5891/19 набрало законної сили 20.01.2020р., після його перегляду в Другому апеляційному адміністративному суді та Верховному Суді. Таким чином, рішення про позбавлення ОСОБА_1 , статусу учасника бойових дій було визнано незаконним та скасовано.

У зв`язку з прийняттям Комісією незаконного рішення про позбавлення позивача, статусу учасника бойових дій йому було завдано значної моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі та гідності та завданні шкоди його діловій репутації.

Вказано, що матеріальна шкода завдана позивачеві неправомірними діями посадових осіб державного органу полягає у додаткових витратах на оплату житлово-комунальних послуг та додаткових витратах на громадський транспорт, пільги на які надаються особам зі статусом учасника бойових дій та які, зокрема, передбачені у пунктах 5 та 7 відповідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». А також у неотриманні щорічної разової грошової допомоги, передбаченої ст. 12 вищевказаного нормативно-правового акту.

Вважає, що завдана матеріальна та моральна шкоди повинна бути відшкодована у встановленому законом порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної служби України з надзвичайних за рахунок бюджетних асигнувань через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В апеляційній скарзі Державна служба України з надзвичайних ситуацій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення з ДСНС за рахунок бюджетних асигнувань через Державну казначейську службу України завданої моральної шкоди та ухвалити нове судове рішення про відмову задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не встановив факт "спричинення позивачу моральних страждань", причинного зв`язку із діями ДСНС, а лише послався на рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5891/19 та залишив поза увагою той факт, що позивач на момент прийняття рішення комісією про позбавлення статусу учасника бойових дій проходив службу цивільного захисту в органах і підрозділах ДСНС та продовжує її проходити. Тобто, прийняття рішення ДСНС, яке було предметом розгляду справи № 520/5891/19, не вплинуло на відношення ДСНС, як роботодавця позивача, до його особи, не спричинило перешкод у проходженні подальшої служби, не вплинуло на особисте життя позивача, його сімейний стан, стан його здоров`я тощо.

Разом з тим зазначає, що суд першої інстанції не вірно встановив дійсні обставини справи, що виразилося у прийнятті необґрунтованого рішення у частині оцінки розміру моральної шкоди, його розумності та справедливості, який є значно завищеним, та не враховує вищевикладені норми права, обставини справи, наявність в матеріалах справи доказів, обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства,встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій від 26.02.2016 року ОСОБА_1 було визнано учасником бойових дій.

Між тим, рішенням № 35 від 28.12.2018 року, Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, ОСОБА_1 було позбавлено статусу учасника бойових дій з підстав подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції (а.с. 18,19).

Встановлено, що рішення суб`єкта владних повноважень ОСОБА_1 було оскаржено його до суду адміністративної юрисдикції й рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій про позбавлення позивача статусу учасника бойових дій, оформленого протоколом № 35 від 28.12.2018 року.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5891/19 набрало законної сили 20.01.2020р., після його перегляду в Другому апеляційному адміністративному суді (а.с.43-94).

Таким чином, рішення про позбавлення позивача статусу учасника бойових дій від 28.12.2018року визнано незаконним та скасовано й судовим рішенням поновлено права позивача.

Обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_1 , за змістом, зазначав, що у зв`язку з прийняттям Комісією незаконного рішення про позбавлення його статусу учасника бойових дій йому було завдано значної моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності та завданні шкоди його діловій репутації, остільки він, ризикуючи життям, приймав безпосередньо активну участь у антитерористичній операції на території Луганської обл., у роботі транзитного пункту зустрічі внутрішньо переміщених осіб у складі групи розміщення та здійснював інші гуманітарні функції щодо порятунку та захисту цивільного населення під час бойових дій.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, «...засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося...».

Європейський Суд з прав людини у рішеннях у справах «Рисовський проти України» № 29979 від 20.10.2011 року, «Антоненков та інші проти України» № 14183/02, від 22.11.2005 року, вказував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть, якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17, вказано, що слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

За встановлених обставин цієї справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позову й стягнення за рахунок коштів державного бюджету, з урахуванням вимог розумності і справедливості, на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, 20 000грн.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться у значній мірі до переоцінки доказів у справі.

Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: