КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/14543/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16779/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Клочко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив відшкодувати йому за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом єдиного списання з казначейського рахунку грошових коштів в розмірі 3 132 000 грн. (т. 1 а.с. 1-18).

В обґрунтування позову зазначав, що наказом голови Державної податкової адміністрації у м. Києві від 28 лютого 2008 року № 158-0 він був призначений на посаду начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва. 31 травня 2008 року слідчим відділом Прокуратури міста Києва відносно нього порушено кримінальну справу № 50-4994 та затримано позивача в порядку статті 115 КПК України. Вказував, що 02 червня 2008 року йому було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, та цього ж дня продовжено термін затримання до 10 днів. У подальшому постановою старшого слідчого Прокуратури міста Києва від 02 червня 2008 року, що санкціонована заступником прокурора міста Києва, його було відсторонено від посади начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва. 10 червня 2008 року, а також повторно 18 червня 2008 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який по момент подання позову не скасовано. 17 червня 2008 року його було звільнено з податкової міліції у відставку (за віком). Зазначав, що 19 січня 2011 року кримінальна справа, порушена відносно нього, направлена до Шевченківського районного суду м. Києва, де розглядалась майже три роки. 09 грудня 2014 року слідчим слідчого відділу Прокуратури міста Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження в зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання. Зазначав, що внаслідок безпідставного перебування під слідством протягом 6 років 6 місяців і 10 днів йому завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршенні відносин з оточуючими, що вплинуло на його психологічний стан та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відзиві на позовну заяву представник Державної казначейської служби України Тимофєєва Т.М. просила відмовити у задоволенні вказаного позову та зазначала, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, шкоди не завдавала, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій, а розмір моральної шкоди необґрунтовано завищено (т. 1 а.с. 137-139).

Заступник прокурора міста Києва Репецький С. подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню, позивачем хибно розраховано суму моральної шкоди не у відповідності до мінімальної заробітної плати, а виходячи з десятикратного розміру його місячної зарплати на момент порушення справи. Вважає, що розмір відшкодування має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення (т. 1 а.с. 143-148).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, в розмірі 900 000 грн.; зобов`язано Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 900 000 грн. (т. 2 а.с. 21-30).

Не погодившись з рішенням районного суду, 19 серпня 2020 року прокурор Прокуратури міста Києва Стретович М.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 35-43).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не погоджується з мотивами суду щодо підстав виникнення права на відшкодування позивачу моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Звертала увагу на те, що постановою заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року постанову слідчого від 09 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0001027 від 22 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України - скасовано. Оскільки зазначена постанова безпосередньо стосується предмета позову та впливає на законність та обґрунтованість судового рішення, у підготовчому засіданні 11 лютого 2019 року прокурором повідомлено про вказані обставини. На даний час кримінальне провадження від 22 серпня 2014 року перебуває у провадженні територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. Проте суд першої інстанції на підставі постанови про закриття кримінального провадження від 09 грудня 2014 року, яка у подальшому скасована постановою заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року, що не дає права позивачу на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону. При цьому, усупереч ст. 89 ЦПК України судом не досліджено оригінал зазначеної постанови від 08 лютого 2019 року, яка дає змогу дійти висновку про відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

25 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва, в якому позивач звертав увагу на відсутність у Стретович М.О. повноважень на представництво інтересів відповідача - Прокуратури міста Києва у суді першої інстанції, оскільки копія довіреності, наявна в матеріалах справи, належним чином не засвідчена. Крім того, документи, які долучені до матеріалів справи стороною відповідача, зокрема, копія постанови заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року та копії довіреностей на ім`я прокурора відділу представництва в цивільному судочинстві та органів прокуратури в суді Стретович М.О. завірені особою, не уповноваженою на вчинення таких дій у встановленому порядку. Вказував, що незважаючи на загальну відповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, на його думку, при визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди, судом було невірно застосовано норми матеріального права, тому, просив суд апеляційної інстанції змінити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 3 683 940,00 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на оплату проведення психологічної експертизи в сумі 16 500 грн. та комісію банку 165,00 грн. (т. 2 а.с. 64-71).

Також з апеляційною скаргою звернулась представник Державної казначейської служби України Тимофєєва Т.М., в якій посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначала, що не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди, вважає, що вони не випливають з обставин справи та не підтверджуються доказами, а визначена судом сума є завищеною і не відповідає дійсності. Виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» в сумі 3 723,00 грн., та враховуючи термін перебування позивача під слідством та судом, розмір моральної шкоди повинен становити 291 635,00 грн. (3 723,00 грн. х 78 міс. = 290 394,00 грн. та (3 723,00 грн. : 30 дн.) х 10 дн. = 1 241,00 грн.) Крім того, оскільки судом не встановлено неправомірності дій чи бездіяльності Державної казначейської служби України, відсутні будь-які підстави для зобов`язання служби вчинити певні дії на користь позивача (т. 2 а.с. 85-88).

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, позивач ОСОБА_1 посилався на необґрунтованість та надуманість доводів скарги, яка містить посилання на норми КАС України, що свідчить про її формальний характер. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 3 683 940,00 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на оплату проведення психологічної експертизи в сумі 16 500 грн. та комісію банку 165,00 грн. (т.2 а.с. 109-113).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та Державної казначейської служби України задоволено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2020 року скасовано. Постановлено у даній справі нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури міста Києва судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 00 коп. (т. 2 а.с. 136-148).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року втрачає законну силу (т. 2 а.с. 218-223).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення скарг та просив залишити їх без задоволення.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, причини неявки не повідомили,про часта місцерозгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначену ними адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 230-232).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають задоволенню частковоз наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 травня 2008 року постановою старшого слідчого прокуратури міста Києва порушено кримінальну справу щодо начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ОСОБА_1. за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України (т. 1 а.с. 22).

Постановою заступника прокурора м. Києва від 02 червня 2008 року відсторонено ОСОБА_1 від посади начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва (т. 1 а.с. 28).

02 червня 2008 року заступником прокурора м. Києві прийнято постанову про проведення обшуку у службовому кабінеті № НОМЕР_2 начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва з метою вилучення речей та цінностей, здобутих злочинним шляхом, а також інших предметів і документів, які мають значення для встановлення істини у справі, а згідно з протоколом від 03 червня 2008 року проведено обшук (т. 1 а.с. 36).

03 червня 2008 року прокуратурою міста Києва винесено постанову про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_1 у вигляді взяття під варту (т. 1 а.с. 39-40).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2008 року продовжено затримання (перебування під вартою) обвинуваченого ОСОБА_1 на 10 діб (т. 1 а.с. 41-42).

10 червня 2008 року, а також повторно 18 червня 2008 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (т. 1 а.с. 43-44).

Наказом головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 17 червня 2008 року ОСОБА_1 звільнено з займаної ним посади у відставку (за віком) (т. 1 а.с. 30).

12 вересня 2008 року постановою старшого слідчого прокуратури міста Києва притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України (т. 1 а.с. 24-27).

12 вересня 2008 року старшим слідчим прокуратури міста Києва прийнято постанову про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_1 у вчиненні злочину за ознаками частини другої статті 368 КК України та виключено кваліфікуючу ознаку «вимагання хабара». Вказана постанова 03 червня 2009 року скасована прокурором слідчого відділу прокуратури міста Києва (т. 1 а.с. 52).

19 січня 2011 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України (т. 1 а.с. 54-67).

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 грудня 2013 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною дугою статті 368 КК України, повернуто на додаткове розслідування (т. 1 а.с. 75-78).

09 грудня 2014 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури міста Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001027, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання (т. 1 а.с. 20-21).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з висновком експерта судової психологічної експертизи від 20 грудня 2019 року № 9427, складеного експертом Незалежного інституту судових експертиз Алікіною Н.В., ОСОБА_1. незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури (безпідставне перебування під слідством та судом протягом 6 років 6 місяців і 10 днів - з 31 травня 2008 року по 09 грудня 2014 року) завдано страждань (заподіяно моральну шкоду). Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) може становити 780 мінімальних заробітних плат (т. 1 а.с. 210-243).

Суд першої інстанції не прийняв до уваги вищевказаний експертний висновок № 9427 від 20 грудня 2019 року як такий, що містить обґрунтування на припущеннях і таких висновків районного суду сторони по справі не оскаржували (т. 2 а.с. 27).

11 лютого 2019 року прокурор прокуратури міста Києва Стретович М. подала до суду першої інстанції клопотання, у якому просила долучити до матеріалів справи завірену копію постанови заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року, якою скасовано постанову слідчого від 09 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 001027 від 22 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (т. 1 а.с. 158-161).

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 жовтня 2021 року дійшов висновку, що суд першої інстанції, встановивши, що прокуратура міста Києва подала до суду доказ (постанову заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року) без попереднього його надсилання позивачеві, обґрунтовано встановив порушення відповідачем порядку подання доказів, визначеного в статті 83 ЦПК України, та при вирішенні спору не прийняв до уваги поданий із порушенням вимог процесуального закону документ.

Таким чином, наданий прокуратурою доказ, а саме копія постанови заступника прокурора міста Києва від 08 лютого 2019 року, якою скасовано постанову слідчого від 09 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 001027 від 22 серпня 2014 року, під час нового апеляційного розгляду не береться до уваги, оскільки такий докази поданий із порушенням частини дев`ятої статті 83 ЦПК України.

При цьому, позивач ОСОБА_1 до касаційної скарги додав копію постанови Київської міської прокуратури від 30 квітня 2021 року, якою закрито кримінальне провадження № 001027 від 22 серпня 2014 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; скасовано стосовно ОСОБА_1 підписку про невиїзд, відсторонення від посади, арешт майна (т. 2 а.с. 194-198).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 742/2867/18-ц (провадження № 61-16362св19) та від 30 червня 2020 року у справі № 272/749/17 (провадження № 61-503св19).

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

За змістом положень статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження за № 0001027 від 22 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, стосовно ОСОБА_1 було застосовано заходи забезпечення, а саме арешт майна, відсторонення від роботи (посади), запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (т. 1 а.с. 20-21).

Районним судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 31 травня 2008 року по 09 грудня 2014 року, а 09 грудня 2014 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури міста Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження за № 0001027, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди.

У справі, яка переглядається судом установлено, що внаслідок незаконногопроведення в ході кримінального провадження заходів досудового розслідування без правової підстави, зокрема, затримання позивача у період з 31 травня по 10 червня 2008 року, відсторонення позивача від роботи із обранням 10 червня 2008 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, накладення арешту на майно і пред`явлення обвинувачення (обвинувального висновку від 19 січня 2011 року) у зв`язку з притягнення до кримінальної відповідальності, позивач зазнав моральних переживань, а відтак обґрунтованим є висновок районного суду, що позивачу завдано моральної шкоди.

На підставі положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, тому моральну шкоду слід визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи із часу винесення постанови про порушення кримінальної справи до закриття провадження в кримінальній справі постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури міста Києва від 09 грудня 2014 року (з 31 травня 2008 року по 09 грудня 2014 року, тобто 6 років 6 місяців 9 днів).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 4723 гривень (який був визначений Законом на час ухвалення оскаржуваного рішення районного суду).

Таким чином, за термін перебування позивача під слідством та судом 78 місяців і 9 днів, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить суму 369 765 грн. ((78 х 4723 грн.) + (4723:31х9)). Проте, апеляційний суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав ОСОБА_1 , характер і обсяг його страждань, погодився із висновками районного суду про необхідність збільшення розміру гарантованого законом мінімуму компенсації моральної шкоди і визначив його в розмірі 600 000 грн.

При цьому суд врахував, що відповідно до наказу № 432-о від 17 червня 2008 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника слідчого відділення податкової міліції ДПІ у Печерському районі м. Києва у відставку за п. 65 пп. «а» (за віком) відповідно до поданого ним рапорту (т. 1 а.с. 29-30).

Відповідно до наданим до суду медичних документів протягом 2009-2011 років перебував під наглядом лікарів, а з 24 лютого по 13 березня 2009 року, з 12 листопада по 19 листопада 2010 року на стаціонарному лікуванні (т. 1 а.с. 31-35).

Будь-яких об`єктивних доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку отримання вищевказаних захворювань внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності до суду не надано і судом таких не встановлено.

При цьому, визначивши вищевказаний розмір компенсації моральної шкоди який не є меншим гарантованого мінімуму, апеляційний суд погодився з доводами позивача, що внаслідок затримання і тримання позивача під вартою (з 31 травня по 10 червня 2008 року), тривалого досудового розслідування та проведення оперативно-розшукових дій без доведення вини позивача у суді, у зв`язку з чим було закрито кримінальне провадження, позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням ступеня вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Вказані обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Отже, рішення районного суду підлягає зміні, сума грошової компенсації спричиненої моральної шкоди підлягає зменшенню з 900 000 грн. до 600 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду не подавав, тому його доводи у відзиві на апеляційні скарги відповідачів щодо необхідності відшкодування йому 3 683 940,00 грн. моральної шкоди колегія суддів відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися - Державної казначейської служби України, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання - Єдиний казначейський рахунок.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. При цьому, оскільки районний суд не взяв до уваги і відхилив вищевказаний експертний висновок № 9427 від 20 грудня 2019 року як такий, що містить припущення і таких висновків районного суду сторони по справі не оскаржували, не підлягає задоволення заява ОСОБА_1 про відшкодування на його користь понесені ним витрати на оплату проведення психологічної експертизи в сумі 16 500 грн. та комісію банку 165,00 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2020 року - змінити,

виклавши абзац другий і третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції у наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 600 000 (шістсот тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 03 грудня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова