Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 615/996/17

провадження № 61-9273св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року у складі судді Токмакової А. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» (далі - ТОВ «Східавтотранс Плюс»), ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними.

Позов обґрунтований тим, що сторони з 20 червня 1998 року до 18 грудня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони за спільні кошти придбали транспортні засоби, які за згодою подружжя оформлені на ім`я ОСОБА_2 та саме на його ім`я ВРЕР № 2 ГУМВС м. Харкова видані свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів.

ОСОБА_2 добровільно відмовився здійснити поділ майна, яке придбане за шлюб за спільні кошти подружжя.

15 жовтня 2015 року всі зазначені автомобілі переоформлені на нового власника -ТОВ «Східавтотранс Плюс».

Переоформлення здійснювалось на підставі довідок-рахунків торгівельної організації з видачею новому власнику - ТОВ «Східавтотранс Плюс» нових свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та із збереженням номерних знаків.

Згоду на реалізацію транспортних засобів вона не надавала, так само як і не погоджувала з ОСОБА_2 умови укладених договорів купівлі-продажу, ціну продажу та інші істотні умови правочинів.

Позивач просила визнати недійсними з моменту укладення та видачі договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Східавтотранс Плюс», на підставі яких ТОВ «Східавтотранс Плюс» набуло право власності на: автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «BYD FЗ», 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «BYD FЗ», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «VolkswagenLT 35», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_10 від 15 жовтня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що немає підстав для визнання договорів недійсним, оскільки згідно з нормами частин другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Отже, факт незгоди з правочином одного з подружжя, вчиненого без його згоди, не є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Валківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вона не була стороною оспорюваних правочинів, які порушують її право власності, вони вчиненні без її відома та згоди, та про них вона дізналась випадково при розгляді іншої цивільної справи, а тому не мала можливості отримати відповідні докази.

ОСОБА_2 як керівник ТОВ «Східавтотранс Плюс» представляв цю юридичну особу та діяв від її імені без обмежень, а тому товариство знало та не могло не знати про належність спірних автомобілів до спільного майна подружжя та необхідність отримання письмової згоди іншого подружжя на їх відчуження, оскільки продавцем та покупцем за оскаржуваними угодами фактично була одна і та ж сама особа.

Договори також не були укладені в інтересах сім`ї, оскільки сім`я припинила своє фактичне існування з січня 2015 року. Кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу спірних автомобілів, використані на його власні потреби, чим порушене її право на частку в спільному майні подружжя.

Згоди на продаж транспортних засобів не надавала, коштів від їх продажу не отримувала. На її думку, відновленню підлягає порушене її право власності на частку із спільного майна подружжя та розпорядження ним.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року справупризначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у травні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 20 червня 1998 року до 18 грудня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. Фактично шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства припинено з січня 2015 року, про що зазначено в рішення суду від 18 грудня 2015 року про розірвання шлюбу.

За час шлюбу сторони придбали майно: автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2003 року випуску, автомобіль «BYD FЗ», 2014 року випуску, автомобіль «BYD FЗ», 2013 року випуску, автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2006 року випуску, автомобіль «VolkswagenLT 35, 1998 року випуску, проти чого не заперечує ОСОБА_2 .

Згідно з повідомленням Регіонального сервісного центру в Харківській області від 16 травня 2016 року № 31/202433 автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2003 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_11 , № кузова НОМЕР_12 , державний номерний знак НОМЕР_1 , перереєстровано на нового власника ОСОБА_2 за довідкою-рахунком, у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_13 від 06 жовтня 2015 року, потім перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «BYD FЗ», 2014 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_14 , № кузова НОМЕР_15 , державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстровано, як придбаний у торгівельній організації, на ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_16 від 30 грудня 2014 року, потім перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «BYD FЗ», 2013 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_17 , № кузова НОМЕР_18 , державний номерний знак НОМЕР_5 , зареєстровано, як придбаний в торгівельній організації, на ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_19 від 14 січня 2015 року, потім перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль«Mercedes-Benz Sprinter», 2006 року випуску заводом, білого кольору, № двигуна НОМЕР_20 , № кузова НОМЕР_21 , державний номерний знак НОМЕР_7 , перереєстровано на нового власника ОСОБА_2 за довідкою-рахунком, у зв`язку з чим Житомирським ОРЕВ УДАІ видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_22 від 01 жовтня 2015 року, потім перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8 від 15 жовтня 2015 року; автомобіль «Volkswagen LT35», 1998 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_23 , № кузова НОМЕР_24 , державний номерний знак НОМЕР_9 , зареєстровано, як придбаний на аукціоні, товарній біржі, на ОСОБА_2 , у зв`язку з чим Валківським МРЕВ видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_25 від 03 березня 2005 року, потім перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, у зв`язку з чим ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова видало свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_10 від 15 жовтня 2015 року.

Позивач зазначила, що договори купівлі-продажу транспортних засобів вона не бачила, але вважає, що зазначені довідки-рахунки є похідними від договорів купівлі-продажу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що автомобілі, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відчужено без її згоди, чим порушено її права власника на спільне сумісне майно подружжя, а тому договори купівлі-продажу транспортних засобів, укладені між ТОВ «Східавтотранс Плюс» та ОСОБА_2 , мають бути визнано недійсним.

Верховний Суд зазначає, що незважаючи на необхідність отримання відповідно до статті 65 СК України письмової згоди на відчуження автомобілів, які є цінним майном та спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не отримав у позивача письмової згоди на їх продаж. Відповідач не надав суду доказів використання отриманих коштів на потреби сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, відсутність письмової згоди одного із подружжя на розпорядження цінним майном, тобто укладення договорів щодо цього майна, є підставою визнання їх недійсними.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, яка відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що немає підстав для визнання договорів недійсним, оскільки при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Факт незгоди з правочином одного з подружжя, вчиненого без згоди, не є підставою для визнання його недійсним, доказів недобросовісності сторін щодо угод, сторони не надали.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд тлумачить положення статті 65 СК України, статей 203, 205, 215, 369 ЦК України з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, та дійшов висновку, що оскільки суди встановили обставини справи, проте витлумачили норми матеріального права з урахуванням висновків Верховного Суду України, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду, то позов підлягає задоволенню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З урахуванням сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання позову - 3200,00 грн, апеляційної скарги - 4 800,00 грн, касаційної скарги - 6 400,00 грн, з ТОВ «Східавтотранс Плюс» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по 7 200,00 грн з кожного.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задовольнити.

Визнати недійсними:

договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 15 жовтня 2015 року;

договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на автомобіль «BYD FЗ», 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 15 жовтня 2015 року;

договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на автомобіль «BYD FЗ», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 від 15 жовтня 2015 року;

договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8 від 15 жовтня 2015 року;

договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», на підставі якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на автомобіль «VolkswagenLT 35», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 , та виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_10 від 15 жовтня 2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Східавтотранс Плюс», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 7 200 (сім тисяч двісті) грн 00 коп з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко