Справа № 2-429/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2013 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Комплєктової Т.О.

при секретарі Голубенко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири договором купівлі продажу, визнання правочину недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя, треті особи - Комунальне підприємство «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири договором купівлі продажу, визнання правочину недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя, треті особи - Комунальне підприємство «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7 . ОСОБА_8 .

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те. що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 18.10.1992 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 . 09.12.2004 року шлюб між сторонами було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_9 . В період шлюбу ними спільно було вирішено шляхом обміну з доплатою купити за спільні кошти квартиру. При цьому вони разом знайшли прийнятну для купівлі квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На купівлю вказаної квартири позивачем га відповідачем ОСОБА_3 було витрачено спільні сумісні кошти у сумі еквівалентній 1000,00 доларів США. Саме таку суму було сплачено ОСОБА_6 , колишньому власнику квартири, що вони купували. ОСОБА_6 написав розписку про те, що грошові кошти отримані у розмірі 1000,00 доларів США, і він претензій до ОСОБА_3 немає. Позивач, повністю довіряючи ОСОБА_3 , цілком на нього поклалася у оформленні купівлі квартири. Вона вважала, що договір купівлі-продажу він оформить, як вимагається на них обох, чи у крайньому випадку на себе, оскільки вони на той період перебували у шлюбі. Позивач під час купівлі квартири сильно не переймалася тим, як буде оформлено договір, знаючи та сподіваючись на те, що вони усе життя будуть проживати у шлюбі, тобто вона повністю довіряла своєму колишньому чоловікові. Згодом вони спільно вирішили обміняти квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на іншу квартиру. 04.11.1997 року приватним нотаріусом Сердюк Н.І. було посвідчено договір міни квартири, яким вони спільну з відповідачем ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 обміняли на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., яка належала на той час ОСОБА_10 . У цій новій квартирі вони проживали з ОСОБА_3 до розлучення. Після розірвання шлюбу, вона звернулася до ОСОБА_3 за отриманням документів про право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Коли відповідач ОСОБА_3 нарешті показав позивачу документи на квартиру, то тільки тоді вона побачила, що попередню квартиру, яку вони купили спільно за спільні кошти, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 було оформлено тільки на відповідача ОСОБА_3 , більш того, ця квартира була оформлена не договором купівлі-продажу, а договором дарування. При цьому обдарованим за цим договором був саме ОСОБА_3 тобто юридично вона не мала ніякого права на попередню квартиру, відповідно вона не має права на теперішню квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О. Коли позивач звернулася до відповідача ОСОБА_3 з вимогою оформити 1/2 частку спірної квартири на неї, бо фактично половина квартири повинна належати по закону позивачу, то відповідач відповів їй категоричною відмовою. Відповідач став намагатися продати спірну квартиру, щоб їй вона не дісталася. Відповідач сказав позивачу, що має намір взагалі продати вказану квартиру, бо зараз йому потрібні гроші, і нічого з цим не вдіє. Відмова у оформленні на неї 1/2 частки спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і яка належить їй по закону, суперечить чинному законодавству. З огляду на вищезазначене та спираючись на викладені норми законодавства, можна зробити кілька висновків, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . була куплена на спільні кошти позивача та відповідача ОСОБА_3 , які були спільним сумісним майном подружжя. Позивач та відповідач ОСОБА_3 - є справжніми покупцями вищевказаної квартири на момент укладення договору дарування. Правочин по даруванню квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , від

12.12.1996року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , є удаваним правочином і був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який було насправді вчинено, а саме купівлі-продажу квартири. Тобто вищевказана квартира, розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , була куплена позивачем та відповідачем - ОСОБА_3 спільно в період шлюбу, і ця квартира була їх спільною власністю. Після цього вказану квартиру вони обміняли на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно вказана квартира наразі є спільною власністю позивача та відповідача ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_3 , як було зрозуміло з його слів, не визнає права власності на половину спірної квартири позивача, чим порушує її майнові права. Крім того, в період шлюбу, приблизно у 2000 році ними було спільно куплено автомобіль марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . який позивач теж вважає їх з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю. Документи на автомобіль та і сам автомобіль знаходиться у відповідача ОСОБА_3 . Також ними було придбано гараж № НОМЕР_2 , який розташований в автомобільному кооперативі «Мотор» в м. Севєродонецьк. вул. Новікова, вартістю 50 тис. грн. Квартира та автомобіль є речами неподільними, так як їх не можна поділити без втрати їх цільового призначення. Оскільки за час розгляду справи у суді відповідач ОСОБА_3 одноособово, без відома позивача, вчинив правочин щодо спільного сумісного майна, а саме: квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу вказана квартира продана ОСОБА_5 . Оскільки вказаний правочин щодо спільної сумісної квартири вчинено особою, яка не мала права вчиняти його без її згоди, то вказаний правочин є недійсним. Окрім наведеного позивач вважає також, що під час ухвалення рішення про поділ сумісно нажитого майна має бути враховане не тільки вартість спільного майна подружжя, а і інші витрати та боргові зобов`язання, в тому числі і кошти витрачені сторонами на утримання спільного майна. Зокрема вважає, що під час розділу майна має бути врахована заборгованість відповідача ОСОБА_3 по сплаті аліментів у розмірі 9235,64 гривні. Крім цього, вважає також, що під час поділу майна мають бути враховані виграти на його утримання, а саме витрати на утримання спільного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які вона протягом останніх років несла самостійно, оскільки відповідач ОСОБА_3 не брав участі у цих витратах, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуги з 2004р. по 01.10.2012р. на суму 23224,33 грн. Також позивач вважає, що має бути врахована існуюча заборгованість по сплаті за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, яка на 01.10.2012р. становить 3600 гри., та плата за утримання будинку і придомової території, яка станом на 01.10.2012р. становить 426,38 грн. У зв`язку з тим, що вони володіють спірним житловим приміщенням у рівних долях, то і витрати мають бути розділені між ними у рівних долях. Окрім цього відповідач ОСОБА_3 має за рішенням суду зобов`язання до 23 років сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини і загальна сума цих аліментів становить 7750грн. У разі залишення квартири позивачу, ця сума може бути погашена частиною вартості житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Позивач неодноразово змінювала та уточнювала свої позовні вимоги та остаточно виклала їх наступним чином: просила суд визнати договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . посвідчений 12.12.1996 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Малаховим С.О., зареєстрований в реєстрі за № 2317, договором купівлі-продажу вказаної квартири; визнати об`єктами спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . гараж № НОМЕР_2 , розташований в кооперативі «Мотор» в м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова; визнати недійсним правочин укладений одноособово ОСОБА_3 , а саме: договір ВРД №902635 від 28.12.2010 р. про продаж спільної сумісної власності - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з дня його укладення з 28.12.2010р.; розділити майно, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право повної приватної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право повної приватної власності на автомобіль марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_3 право повної приватної власності на гараж № НОМЕР_2 , розташований в кооперативі «Мотор» м. Сєвєродонецька по вул. Новікова; у зв`язку з визнанням права повної приватної власності за ОСОБА_1 , на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 визнати заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання їх спільної доньки ОСОБА_9 у сумі 9235, 64 грн. та зобов`язання щодо подальшої сплати цих аліментів до досягнення нею 23 років, такими, що є погашеними; у зв`язку з визнанням права повної приватної власності за ОСОБА_1 , на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , звільнити ОСОБА_3 від сплати позивачу належної йому частини вартості послуг з утримання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які були сплачені позивачем та від сплати заборгованості по цим виплатам, поклавши обов`язок розрахунку за цими виплатами на позивача; у зв`язку з визнанням права повної приватної власності за ОСОБА_1 , на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати позивача виплатити відповідач) - ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 11342, 67 грн., яка є різницею між вартістю належної йому частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 та сумою вартості частки автомобіля марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . що належить ОСОБА_1 , вартості частки гаражу № НОМЕР_2 , розташованого в кооперативі «Мотор в м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, що належить ОСОБА_1 , розміру наявного боргу по виплаті аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_9 , розміру грошових зобов`язань, щодо сплати цих аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_9 до досягнення нею 23 років, вартості оплати послуг з утримання спільного нерухомого майна подружжя - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що мала бути сплачена ОСОБА_3 , розміру частки наявного боргу з оплати утримання спільного нерухомого майна подружжя - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . що мала бути сплачена ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила доводи, що викладені в позов;, до суду надала письмові пояснення та пояснила, що квартира, гараж та автомобіль була придбана -з спільні кошти. Спочатку вони з відповідачем проживали в гуртожитку, який розташований по вуї. Маяковського. Вони відкладали кошти на придбання квартири із спільних доходів. Вони мали намір придбати квартиру. Пошуком квартира займався її колишній чоловік - ОСОБА_3 з - знайшов квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . 70, власником якої був ОСОБА_6 . У них з ОСОБА_3 був будинок в с. Михайлівка. який дістався відповідачу ОСОБА_3 від його батьків. Вони віддали ОСОБА_6 вказаний будинок з доплатою в розмірі 1 тис. доларів, а той в свою чергу переоформив квартиру АДРЕСА_5 . Вказана квартира була оформлена на ОСОБА_3 договором дарування від

12.12.1997року. На той час позивач постійно від`їжджала, оскільки в неї хворіла мати. Вона не цікавилася у відповідача, яким саме чином і на кого було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_5 , оскільки в них в родині були нормальні відносини і вона повністю довіряла ОСОБА_3 . Провоустановлюючі документи на квартиру весь час знаходилися за місцем їх мешкання, але вона їх не читала. Згодом вони спільно з відповідачем ОСОБА_3 вирішили обміняти зазначену однокімнатну квартиру на двокімнатну, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 04.11.1997 року було укладено договір міни квартир. За двокімнатну квартиру вони доплатили 2 тисячі доларів. Вказаним договором міни двокімнатна квартира була оформлена на відповідача ОСОБА_3 та оскільки вони перебувала в шлюбі, вказана квартири є їх спільною власністю. Вони спільно мешкали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та до 2002 року у них в родині були нормальні відносини. 10.11.2003 року відповідач пішов, а вона з донькою залишилася мешкати в спірній квартирі. Провоустановлюючі документи на квартиру залишилися за місцем її мешкання, з цього часу вона мала до них доступ, але не ознайомилася з ними. 09.12.2004 року їх шлюб з відповідачем ОСОБА_3 було розірвано. В 2004 році вона звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, в той же час у приватного нотаріуса Малахова вона дізналася, що квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 була оформлена на відповідача ОСОБА_3 договором дарування. В 2007 році позовна заява про поділ спільного майна подружжя була залишена без розгляду. Повторно вона звернулася до суду з заявою про поділ майна 23.10.2010 року, оскільки до цього часу їй не було відомо, що попередній позов було залишено без розгляду. Спірний гараж вони з відповідачем будували на спільні кошти, у неї збереглися квитанції, що підтверджують придбання ними будівельних матеріалів. Також під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки VOLVO, який також є їх з ОСОБА_3 спільною власністю. 28.12.2010 року квартира за адресою АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_11 на підставі договору-купівлі продажу від 28.12,2010 року. В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 він дивився з вулиці, проте у вказаному договорі, вказано, що покупець - ОСОБА_5 особисто оглянув квартиру. Також, ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що гроші передавав у присутності нотаріуса, а в договорі зазначено, що продавець отримав гроші від покупця до оформлення договору. Також в договорі зазначено, що судового спору щодо квартири немає, що не відповідає дійсності. До того ж в договорі вказано, що ніякою заборгованості щодо оплати комунальних послуг на момент посвідчення договору не існує, що також не відповідає дійсності. Тобто в договорі містяться недостовірні відомості. На даний час позивач разом з донькою мешкає в спірній квартирі. Вона вважає, що не пропустила строк для звернення до суду з даним позовом. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив доводи, що викладені позивачем та додатково пояснив, що ОСОБА_11 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житлом. На даний час розгляд вказаної справи призупинено до розгляду даної справи. Вважає, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позовні вимоги про визнання права власності на вказану квартиру за позивачем є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, просив суд врахувати, що відповідач ОСОБА_3 має заборгованість по аліментам перед позивачем, а також тривалий час не сплачує витрати за комунальні послуги за спільну квартиру. Крім того, разом з позивачем проживає спільна донька колишнього подружжя - ОСОБА_9 , яка на даний час навчається та не має можливості працювати. Що стосується посилань відповідача на ті обставини, що спірний гараж належить на праві власності його батьку, то вони є необгрунтованими, оскільки будівництво гаражу в кооперативі «Мотор» дозволялося тільки працівникам АТП, а батько ОСОБА_3 не був працівником АТП. Крім того, у позивача є документи на підтвердження факту будівництва гаражу на спільні кошти колишнього подружжя, а тому гараж № НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя. Правочин від 28.12.2010 року, укладений одноособово ОСОБА_3 є недійсним, оскільки відповідач не мав права одноособово розпоряджатися спільним сумісним майном подружжя, а також у договорі містяться завідомо недостовірні відомості, які внесені сторонами умисно. Це в свою чергу вказує на те, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивним і фактично не був ні укладений ні виконаний. Просив суд задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив суду, що він згоден з тим, що автомобіль марки «VOLVO» був придбаний ним в період шлюбу з позивачкою та є їх спільною власністю. Що стосується інших заявлених позовних вимог, то він їх не визнає та заперечує проти їх задоволення. У нього у власності був житловий будинок, який він отримав від своїх батьків. Вказаний будинок розташований в с. Михайлівка, Кремінського району. На той час в нього були дружні стосунки з ОСОБА_6 , який був власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Він домовився з ОСОБА_6 обміняти будинок в с. Михайлівка на квартиру по ш. Будівельників без доплати. Вказаний обмін було оформлено договорами дарування. Оформленням документів та реєстрації права власності в БТІ він займався самостійно. Потім він вирішив обміняти свою однокімнатну квартиру на двокімнатну. Він перебував у дружніх стосунках з ОСОБА_12 , який погодився обміняти свою двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на його однокімнатну квартиру по ш. Будівельників без доплати. Правоустановлюючі документи на квартиру він зберігав за місцем проживання, і позивач мала до них доступ. В кооперативі «Мотор» він будував два гаражі, які він продав. Гараж № НОМЕР_2 належить його батькові, земельна ділянка під будівництво виділялася батькові і батько давав кошти на будівництво, а він лише допомагав йому в будівництві гаражу. Автомобіль є спільною сумісною власністю, а тому він не заперечує проти виділення вказаного автомобіля йому або позивачу у приватну власність. В спірній квартирі він не мешкає з 2003 року, в ній проживає позивачка і саме вона користується комунальними послугами. Після того, як він пішов з спірної квартири всі правовстановлюючі документи на квартиру залишилися у позивача і він не мав до них доступу. 28.12.2010 було оформлено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого він продав спірну квартиру ОСОБА_5 . За вказану квартиру ОСОБА_13 сплатив йому грошові кошти в розмірі 9 тисяч доларів.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він вважає позовні вимоги необгрутнованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ППВС № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі- продажу недійсним від 28.12.2010 року не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права. Крім того, відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності - це офіційно визнане державою право власності. Оскільки право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 , будь-яких заборон та обтяжень не було, то ОСОБА_3 правомірно уклав договір купівлі- продажу квартири від 28.12.2010 року. Що стосуються позовних вимог позивача про визнання договору дарування договором купівлі продажу, то у позивача сплив строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами, оскільки вказаний договір було укладено ще у 1996 року. Підстав для поновлення строку позовної давності, на його думку, немає, оскільки весь час договір дарування знаходився в помешканні, де мешкала позивачка, відповідач вказані документи не ховав, а позивач мала до них доступ і про договір дарування вона могла знати. Крім того, в даному випадку мав місце договір міни, тобто позивач поміняв будинок, який належав йому на праві власності на квартиру по ш. Будівельників. Також, позивач ставить питання про звільнення відповідача від сплати аліментів, проте аліменти не є об`єктом спільної сумісної власності, а стягуються на утримання дитини. Крім того, суд не може вирішувати питання щодо аліментних відносин, які виникнуть у майбутньому. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на гараж № НОМЕР_2 , розташований в кооперативі «Мотор», то право власності на вказаний гараж не зареєстровано у встановленому законом порядку, та він не може бути предметом поділу. Автомобіль є спільною власністю подружжя, а тому відповідач не заперечує, щоб його виділили у власність будь-кому з подружжя зі стягненням відповідної компенсації на користь другого.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 22.06.2012 року в судовому засіданні пояснив, що він був власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 йому запропонував обміняти вказану квартиру на будинок, який розташований в с. Михайлівна, Кремінського району з доплатою 1 тисяча доларів. Він свою квартиру міняв на будинок з доплатою. Оформленням документів займався ОСОБА_3 та обмін був оформлений договором дарування та договором купівлі-продажу. Коли були у нотаріуса, то нотаріус пропонував оформити йому документ, що ОСОБА_14 йому винен гроші, але він відмовився, бо довіряв ОСОБА_14 . Він не знає, чому правочин щодо спірної квартири був укладений саме договором дарування, усім займався ОСОБА_14 . Мабуть він так зробив для того, щоб менше платити податку. Квартиру він ОСОБА_14 не дарував, оскільки він йому ніхто. Розписку від 13.12.1996 року він писав власноручно. 1992 рік в розписці вказано не вірно, насправді розписка була написана у 1996 році. ОСОБА_14 приїхав до нього разом з дружиною - ОСОБА_1 і запропонував йому поїхати з ними для того, щоб він знявся з реєстрації за адресою ш. Будівельників та пообіцяв, що потім віддасть йому гроші. З реєстрації він знявся, але гроші ОСОБА_14 йому гроші так і не віддав. При цьому була присутня позивач.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги щодо нього не визнав та пояснив, що він є зятем рідної сестри ОСОБА_3 . У 2010 році він вирішив купити квартиру для своїх батьків. ОСОБА_3 запропонував йому купити його квартиру і вони звернулися до нотаріуса. Нотаріус подивився документи і сказав, що можливо оформити договір купівлі-продажу, оскільки квартира належать на праві власності ОСОБА_3 і не є спільною власністю подружжя. Після чого було укладено договір купівлі-продажу квартири. Квартиру у ОСОБА_3 він купив за 9 тисяч доларів та вказану суму передав ОСОБА_3 . Перед тим як оформити правочин він квартиру не дивися, оскільки ОСОБА_14 йому повідомив, що в квартирі мешкає його колишня дружина. На даний час він квартирою не користується, оскільки в ній мешкає ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив його почекати поки суд прийме рішення по справі про поділ майна. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. В судовому засіданні 22.06.2012 року заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що по обліку БТІ власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 був ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності житло від 20.11.1996 року. Наступним власником квартири, за договором дарування від 12.12.1996 року, став ОСОБА_3 . Далі право власності на квартиру за договором міни було оформлено на ОСОБА_16 . На даний час право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2

зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору дарування. Право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Свідок ОСОБА_17 , допитаний в судовому засідання, пояснив, що відповідач по справі ОСОБА_3 є його колишнім напарником, вони з ним працювали разом. Він знає його як порядну людину. Йому відомо, що він будував в кооперативі «Мотор» три гаражі. Гаражі він будував в період, коли перебував у шлюбі з позивачем. Ділянки під забудову гаражів виділялися працівникам АТП. Участь у розподілі ділянок свідок не приймав. Наскільки йому відомо, батько ОСОБА_3 не був членом кооперативу, свідок з ним не знайомий. ОСОБА_3 не казав йому, що гараж будує своєму батьку.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки оспорюваний договір дарування було укладено до 01.01.2004 року, спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року), стосовно договорів купівлі-продажу спірної квартири, то за цими договорами правовідносини регулюються діючим ЦК України.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 243 ЦК УРСР (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частиною 3 ст. 244 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що договір дарування квартири повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_4 . Вказаний шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 09.12.2004 року зроблено актовий запис № 576.

Під час перебування у шлюбі 12.12.1996 року між відповідачами ОСОБА_6 з одного боку та відповідачем ОСОБА_3 - з іншого - було укладено оспорюваний договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру в АДРЕСА_7 .

Частиною 2 ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Так, відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в судовому засіданні посилалися на ті обставини, що фактично між ними було укладено договір міни, а саме ОСОБА_6 обміняв належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_8 .

Проте суд критично оцінює зазначені посилання відповідачів, оскільки договір купівлі- продажу між ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_6 , з другої сторони відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купив житловий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці не встановленого розміру, який знаходиться в АДРЕСА_8 , був укладений 14.09.1998 року, тобто через два роки після укладення оспорюваного договору.

В той час як відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК УРСР (1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше.

Однак ОСОБА_3 передав своє майно у власність ОСОБА_6 через значний проміжок часу.

Відповідно до ст. 59 ЦК УРСР (1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 3 від 20 квітня 1978 року, яка діяла на момент укладення оспорюваного правочину, визнає, що сторонами вчинено саме правочин купівлі-продажу, та вирішує спір із застосуванням норм, що регулюють саме цей правочин.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті. які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин. настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_18 фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 .

При цьому у суду не виникає сумнівів в характері вчиненого правочину, а саме у вчиненні договору купівлі-продажу, оскільки власник квартири передав право власності на неї іншій особі, з якою його до цього часу не пов`язували жодні відносини та зобов`язання. Вказана обставина підтверджена в судовому засіданні і самим відповідачем ОСОБА_6 , який пояснив, що квартиру він ОСОБА_3 не дарував, оскільки він йому ніхто.

Наведені обставини підтверджуються також наявними в справі матеріалами, а саме: в

матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_6 від 13.12.1992 року, з наступним виправленням дати, а саме: 13.12.1996 року, яка свідчить про передачу грошових коштів ОСОБА_3 за договором дарування ОСОБА_6 - 1000 доларів США.

Крім того, суд приймає до уваги також те, що відповідач ОСОБА_3 сам підтвердив обгрунтованість позову, заявляючи про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки у разі обгрунтованості позову суд має відмовити у позові саме з цих підстав.

На підставі вищевикладеного, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що 12.12.1996 року між відповідачами ОСОБА_6 з одного боку та відповідачем ОСОБА_3 з іншого, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 ,

Проте, суд вважає, що до позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування договором купівлі продажу, право на пред`явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність встановлена для відповідного позову законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 76 ЦК України 1963 р. право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦК суд може поновити строк позовної давності і захистити порушене право в тому разі, коли його пропущено з поважних причин.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, який діяв на час звернення позивача до суду, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи, договір дарування спірної квартири було укладено

12.12.1998року, проте з позовною заявою про визнання зазначеного договору договором купівлі- продажу позивач звернулася лише 23.11.2010 року, через 14 років, тобто з пропуском передбаченого законом строку для звернення за захистом порушеного права.

Суд критично оцінює посилання позивача на те, що строк звернення до суду нею не пропущено, оскільки про існування договору дарування квартири вона дізналася лише у 2004 році, бо, на думку суду, вони є безпідставними, оскільки вона як член сім`ї, повинна була знати про підстави виникнення права власності на квартиру. Належних доказів, які б підтвердили наявність реальних перешкод позивачу це знати, ОСОБА_1 суду не навела. Крім того, з пояснень самої позивачки встановлено, що правовстановлюючі документи на квартиру увесь час знаходилися за місцем її мешкання і вона мала до них вільний доступ.

Крім того, суд також критично оцінює посилання позивача на ті обставини, що вона у 2005 році зверталася до суду з позовними вимогами, оскільки, як встановлено з матеріалів цивільної справи № 2-24/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розділ майна, позовні вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу не були предметом розгляду вказаної справи.

Також суд критично оцінює посилання позивача на ті обставини, що в неї постійно хворіла донька та мати і через це вона не знайомилася з правовстановлюючими документами на житло, оскільки не мала на це часу. На думку суду вказані посилання не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з медичної документації наданої позивачем, мати та донька позивача хворіли періодично.

Отже, будь яких поважних причин пропуску передбаченого законом строку для звернення за захистом порушеного права позивачка не навела.

За таких обставин суд вважає, що до позовних вимог позивача про визнання договору дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого 12.12.1996 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Махаловим С.О., зареєстрований в реєстрі за № 2317, договором купівлі-продажу вказаної квартири слід застосувати строк позовної давності, а тому вказані позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд вважає що зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до копії договору міни квартир від 04.11.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І., квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_3 в результаті міни квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2 зазначеного договору міни, квартира, що розташована в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Махаловим С.О. від 12.12.1996 року.

Згідно п. 4 вказаного договору, міна здійснена в м. Сєвєродонецьку без доплати.

Суд критично оцінює посилання позивача на ті обставини, що договір міни був здійснений з доплатою, оскільки позивачем не додано належних доказів на підтвердження вказаної обставини. До матеріалів справи, як доказ про передачу грошей, додано копії розписок ОСОБА_10 та ОСОБА_16 які не можуть вважатися належними доказами, оскільки, як вбачається із вказаних розписок, у них відсутні відомості про передачу грошових коштів в рахунок оплати вартості квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вказані розписки були написані вже після укладення договіру міни.

Згідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно до п. 24 зазначеної постанови, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_3 внаслідок обміну квартири, яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Махаловим С.О. від 12.12.1996 року, а суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання зазначеного договору дарування договором купівлі-продажу за пропуском строку позовної давності, суд прийшов до висновку, що квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності, а точу не підлягає поділу.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Що стосується позовних вимог позивача про визнання недійсним правочину укладеного одноособово відповідачем, а саме: договору ВРД №902635 від 28.12.2010 р. про продаж спільної сумісної власності - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з дня його укладення з 28.12.2010 р., суд вважає що вони не підлягають задоволенню, оскільки вони грунтуються на задоволенні позовних вимог про визнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, ното моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 7 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215-236 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Під час вирішення питання про віндикацію речі позивач зобов`язаний надати докази, які підтверджують, що він є власником речі.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не була стороною укладеного правочину та не перебувала з відповідачами у будь-яких зобов`язальних правовідносинах.

Таким чином, особа яка не була учасником договорів купівлі - продажу квартири, укладених після першого договору, визнаного судом недійсним, не перебуває з наступними покупцями в зобов`язальних відносинах .

Тому належним способом захисту прав ОСОБА_1 у разі доведення її прав як власника квартири повинен бути речово-правовий, тобто - віндикаційний позов.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.І ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.І ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

З огляду на це, обраний спосіб захисту своїх прав користування квартирою - визнання наступних договорів недійсними, спірних правовідносин не регулює. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

На підставі викладеного, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину укладеного одноособово відповідачем, а саме: договору ВРД №902635 від 28.12.2010 р. про продаж спільної сумісної власності - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з дня його укладення з 28.12.2010 р. є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо визнання гаражу № НОМЕР_2 , розташованого в кооперативі «Мотор» в м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова об`єктом спільної сумісної власності подружжя між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 та вимог про поділ вказаного гаражу шляхом визнання за ОСОБА_3 права повної приватної власності на гараж № НОМЕР_2 , розташований в кооперативі «Мотор» в м. Сєвєродонецьку, по вул. Новікова, суд вважає, що оскільки з відповіді на запит від 06.09.2012 року № 01/1114 КП «Сєвєродонецьке БТІ» вбачається, що право власності на гараж № НОМЕР_2 , розташований по АДРЕСА_9 в кооперативі «Мотор», згідно обліку КП «Сєвєродонецьке БТІ», не зареєстровано, вказаний гараж не може бути визнано об`єктом спільної сумісної власності та він не може бути предметом поділу. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що стосується позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та визнання за ОСОБА_3 права повної приватної власності на вказаний автомобіль, суд прийшов до наступного.

Так, відповідно до п. 1 розд. VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом, тобто з 01.01.2004.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції) норми Сімейного кодексу застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01.01.2004.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи те, що права та обов`язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна - у 2000 році, правовий режим цього майна має визначатися нормами КпШС України.

Так, відповідно до ст. 22 КпШС (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Щодо строків звернення до суду з позовними вимогами про визнання об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки УОЬУО, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнання за ОСОБА_3 права повної приватної власності на вказаний автомобіль, то суд прийшов до висновку, що позивачем не пропущений строк для звернення до суду з вказаними вимогами, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-24/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розділ майна, предметом розгляду якого був, зокрема, спірний автомобіль, позивач звернулася до суду з даним позовом 21.02.2005 року. Ухвалою суду від 16.04.2007 року вказана позовна заява була залишена без розгляду, про що позивач дізналася лише у 2010 році, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах зазначеної справи. Дані посилання позивача сумніву у суду не викликають, оскільки в матеріалах справи № 2-24/07, відсутні належні докази на підтвердження того, що позивач отримала копію ухвали від 16.04.2007 року вчасно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі придбали автомобіль марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ Серії НОМЕР_5 від 22.02.2000 року.

Відповідно до ст.ст. 28,29 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговчють на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Оскільки автомобіль VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . придбано сторонами під час шлюбу, тому відповідно до ст. 22 КпШС УРСР він є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

За висновками незалежної оцінки вартості автомобіля марки VOLVO. моделі 244 реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1979 року випуску, виконаного станом на 14.06.2011 року ринкова вартість вказаного автомобіля складає 10 700 грн.

Оскільки автомобіль є неподільним майном, за наявності спору між подружжям питання про залишення автомобілю одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

Тому з урахуванням тих обставин, що згоди між сторонами про поділ спільного майна не було досягнуто, спірний автомобіль поділу не підлягає, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача ОСОБА_1 про поділ спірного автомобіля шляхом визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В зв`язку з визнанням за відповідачем ОСОБА_3 права власності на автомобіль, суд вважає за необхідне стягнути з нього грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки VOLVO, 1979 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 5 350 грн. на користь позивача.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання їх спільної доньки ОСОБА_9 у сумі 9235, 64 грн. та зобов`язання щодо подальшої сплати цих аліментів до досягнення нею 23 років, такими, що є погашеними; звільнення ОСОБА_3 від сплати позивачу належної йому частини вартості послуг з утримання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які були сплачені позивачем та від сплати заборгованості по цим виплатам, поклавши обов`язок розрахунку за цими виплатами на позивача: зобов`язання позивача виплатити відповідачу - ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 11342, 67 грн., яка є різницею між вартістю належної йому частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та сумою вартості частки автомобіля марки VOLVO, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 , вартості частки гаражу № НОМЕР_2 , розташованого в кооперативі «Мотор» в м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, що належить ОСОБА_1 , розміру наявного боргу по виплаті аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_9 , розміру грошових зобов`язань щодо сплати цих аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_9 до досягнення нею 23 років, вартості оплати послуг з утримання спільного нерухомого майна подружжя - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що мала бути сплачена ОСОБА_3 , розміру частки наявного боргу з оплати утримання спільного нерухомого майна подружжя - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що мала бути сплачена ОСОБА_3 суд вважає що вони не підлягають задоволенню, оскільки грунтуються на задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , в задоволенні яких суд відмовляє.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Згідно ч. ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до ст. 190 СК України сторони мають право укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, укладення такого договору може бути лише за взаємною згодою сторін.

До того ж, діючим законодавством України передбачено передання права власності на нерухоме майно в рахунок припинення права на аліменти, за взаємною згодою сторін, а не в рахунок існуючої заборгованості по аліментам.

Згідно зі ст. 88 ч.2 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір у сумі 88 гривень 89 копійок та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 10.1 1,60, 73, 130.174,212-215 ЦПК України, ст.ст. 58,59, 71,76, 224, 241,243 ЦК УРСР 1963 року, 22, 28, 29 КпШС 1969 року, 203, 215 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 20.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири договором купівлі продажу, визнання правочину недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя, треті особи - Комунальне підприємство «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки VOLVO, 1979 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на автомобіль марки VOLVO, 1979 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки VOLVO, 1979 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 5 350 (п`ять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 88 гривень 89 копійок та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі буде складено 28.01.2013 року.

Суддя Т.О. Комплєктова