ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року

м. Харків

справа № 638/16425/17

провадження № 22-ц/818/214/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Естейт-Сервіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в складі судді Подус Г.С.,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс»» про визнання правочину недійсним, вселення у квартиру, компенсацію завданої моральної шкоди незаконним виселенням та втратою всього рухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . В рахунок задоволення вимог позивача до ОСОБА_1 за договором позики від 28 січня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) , шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 право на продаж предмету іпотеки, виселено ОСОБА_1 з квартир, предмет іпотеки передано ОСОБА_2 на період до його реалізації. На виконання зазначеного рішення суду 04.02.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс» був укладений договір купівлі - продажу Квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. ( надалі Договір). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.08.2017 року заочне рішення суду від 26.03.15 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. В рахунок задоволення вимог до ОСОБА_1 за договором позики від 28 січня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) , шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 право на продаж предмету іпотеки будь - якій третій особі за ціною не нижчою 634068 грн. 30 коп.

Позивач вважає, що скасування судового рішення, на підставі якого було відчужено вказану квартиру є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу Квартири від 04.02.2016 року з огляду на те, що він не відповідав на час його укладання вимогам законодавства. ОСОБА_2 не мав права відчужувати вказану квартиру, квартира була відчужена без волевиявлення власника. З огляду на факт скасування судового рішення від 26.03.2015 року та відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири за рішенням апеляційного суду є незаконним позбавлення ОСОБА_1 права проживання у вказаній квартирі володіння та користування. Позивач вважає, що її порушені права мають бути поновлені та відшкодована завдана діями ОСОБА_2 моральна шкода у розмірі 100 000 грн, що виразилася у душевних стражданнях позивачки з приводу втрати єдиного житла, зміні укладу життя, безперервному перебування у стані стурбованості та невизначеності з приводу власного майбутнього.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано Договір недійсним з моменту вчинення, вселено позивачку в Квартиру № та усунуто для неї перешкоди у володінні та користуванні вказаним житловим приміщенням. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації завданої моральної шкоди 100000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки судове рішення, на підставі якого було відчужено Квартиру, скасоване, правочин купівлі-продажу квартири від 04.02.2016 року є недійсним з огляду на те, що він не відповідав на час його укладання вимогам законодавства. ОСОБА_2 не мав права відчужувати Квартиру, оскільки на це не було волевиявлення власника. Незаконним позбавленням права позивача права власності на квартиру, яка є її єдиним житлом, позбавлення всіх особистих речей, які знаходились в квартирі, незаконним виселенням з квартири порушені особисті немайнові права позивача, а саме: право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання, у зв`язку з чим суд визначив моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Зазначає, що у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на дискретність повноважень суду, вказала, що право на продаж предмета іпотеки виникає у іпотекодержателя з умов іпотечного договору чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя, і суду не потрібно надавати йому таке право. Постановою від 14 серпня 2019 року Верховний Суд скасував рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року. Результатом розгляду справи Верховним Судом і скасування рішення Апеляційного суду Харківської області мала бути втрата Договором продажу ОСОБА_2 квартири від 04 лютого 2016 року статусу такого, що укладений на виконання судового рішення, і набуття таким договором ознак такого, що укладений ОСОБА_2 з власної волі та за власним одноособовим рішенням іпотекодержателя у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 забезпеченого іпотекою зобов`язання. Судом першої інстанції не встановлено причинний зв`язок між нібито наявною у ОСОБА_1 моральної шкоди та діми ОСОБА_2 .. Жодних дій відносно ОСОБА_1 , які б могли завдати їм моральну шкоду ОСОБА_2 не вчиняв.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 28 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позивачем було надано відповідачеві позику у сумі 19 500 доларів США, а відповідач зобов`язалася повертати позичені кошти частинами по 600 доларів США кожні три місяці до 28 грудня 2015 року і здійснити остаточне повернення позики у сумі 7 500 доларів не пізніше 28 січня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики 28 січня 2011 року між ними був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в іпотеку квартиру за АДРЕСА_1 , яка складається з 1 кімнати, житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м ( надалі Квартира). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 травня 1999 року, реєстраційний № 1-99-183935, виданого центром (відділом) приватизації державного житлового фонду управління комунального майна та приватизації головного управлінням економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням № 32378 від 12 травня 1999 року. Сторони домовились, що вартість предмета іпотеки складає 154 700 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року у справі № 628/137/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики встановлено факт неналежного виконання відповідачем її зобов`язань за договором позики від 28 січня 2011 року, а також стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики станом на 25 грудня 2013 року у розмірі 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 27 серпня 2014 року складало 478 702,13 грн, та стягнуто судові витрати у сумі 3 441 грн.

ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики від 28 січня 2011 року, а також рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року у справі № 638/137/14-ц не виконує.

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомості виконання зобов`язань за договором позики від 28 січня 2011 року.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Звернуто стягнення у рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики від 28 січня 2011 року за реєстровим № 324 на суму 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року склало 478 702,13 грн, на предмет іпотеки - Квартиру, шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 право на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надано ОСОБА_2 право пред`являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (у тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця в особі ОСОБА_1 ), до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріату і приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з вирішенням цих питань.

Виселено ОСОБА_1 з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м.

Передано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м в управління позивача - ОСОБА_2 на період до його реалізації за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , яка не з`явилася в судове засідання і не повідомила про причину неявки, своєчасно та належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи. Позовні вимоги є обґрунтованими і на підставі статей 7, 34, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, підлягає задоволенню, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова вiд 26 березня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року скасовано і ухвалено нове.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

У рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики від 28 січня 2011 року за реєстровим № 324 на суму 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року склало 478 702,13 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м - шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 право на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, але не нижчою 634 068,30 грн (без урахування ПДВ) станом на 07 серпня 2017 року, встановленої суб`єктом оціночної діяльності, для чого надано ОСОБА_2 право пред`явлення правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріат приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї, а також вчиняти інші дії, пов`язані з вирішенням цих питань.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , за відсутності розписок про отримання нею копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками, за відсутності розписки, про вручення їй судової повістки. Усупереч вимог статі 39 Закону України «Про іпотеку» суд не вжив заходи з метою встановлення початкової ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а вимогу позивача про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення з квартири, право власності на яку вона набула до укладення з ОСОБА_2 договору позики та договору іпотеки, суд задовольнив усупереч положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Оскільки ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором позики, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотекодержателем ОСОБА_2 будь-якій третій особі покупцю за ціною, не нижчою встановленої суб`єктом оціночної діяльності у звіті від 07 липня 2017 року.

Враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набула не за рахунок грошових коштів, отриманих від ОСОБА_2 за договором позики від 28 січня 2011 року, а внаслідок приватизації нею як наймачем вказаної квартири на підставі та у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», апеляційний суд із посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 27 травня 2015 року у справі №6-61цс15 та постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, зробив висновок про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_1 із квартири, що є предметом іпотеки.

Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задоволено.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року у частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки сторони в іпотечному договорі передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

04 лютого 2016 року між ОСОБА_2 , як іпотекодержатель Квартири діючи на виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року рішення суду та договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекожержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені, з однієї сторони, та ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

( надалі Договір).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, на підставі якого укладено спірний договір купівлі-продажу скасовано, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для ґарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У цій справі позивач, позивач звертаючись до суду позовом просить визнати недійсним договір купівлі-продажу недійсним та як усунути їй перешкоди у володінні та користуванні житловим приміщенням, стягнути моральну шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, чи обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Частинами першої, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Віндикація застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) та Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Окрім того, у постановах від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України вправі посилатись на незаконність рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів та інших правочинів щодо спірного майна без за явлення вимоги про визнання їх незаконними чи недійсними. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Таким чином, ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Суд звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову з огляду на те, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не є ефективним.

Враховуючи, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, колегія суддів не здійснює оцінку доводів апеляційної скарги в частині обраного позивачкою способу захисту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вимоги ОСОБА_1 про вселення до Квартири, з урахуванням обґрунтувань позовних вимог, є похідними від вирішення її позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним. Оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не є ефективним, позовні вимоги про вселення позивачки задоволенню не підлягають. Питання про вселення до квартири ОСОБА_1 вправі ставити одночасно з пред`явленням віндикаційного позову.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачці заподіяна моральна шкода внаслідок позбавлення ОСОБА_1 ,. права власності на Квартиру, яка є її єдиним житлом, позбавленням всіх особистих речей, які знаходились в Квартирі та незаконним виселенням з єдиного житла, що свідчить про порушення особистих немайнових права позивачки, а саме: право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що виселення ОСОБА_1 здійснювалось Дзержинським відділом державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова.

Згідно акту опису майна від 20.03.2017 року описано майно визначене в акті, яке прийняте на відповідальне зберігання ОСОБА_2 .

Доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до посадових осіб виконавчої служби з приводу повернення майна або його знищення матеріали справи не містять.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за наслідками якого було прийняте відповідне судове рішення від 26.03.2016, яке в подальшому скасовано, не є достатньою підставою для стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди.

Доказів того, що ОСОБА_2 принижував гідність та честь позивача, суду надано не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на вищезазначене судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 3420 грн судового збору понесеного у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Естейт-Сервіс», про визнання правочину недійсним, вселення у квартиру, компенсацію завданої моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 3420 (три тисячі чотириста двадцять) гривень судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 8 лютого 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук