Провадження № 22-ц/4808/1606/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Василишин Л.В.,

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ГУНП в Івано-Франківській області Луцишина В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 140 133,33 грн, заподіяної бездіяльністю т.в.о начальника Івано-Франківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області (далі ВП ГУНП в Івано-Франківській області) Білейчука О.Р. про відмову внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за заявою від 29.05.2020 про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КПК України (невиконання рішення суду від 26.11.2019 керівником казначейства Смачило В.С., факт чого встановлено ухвалою суду від 24.07.2020).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 послався на те, що 26.11.2019 Івано-Франківський міський суд виніс рішення у справі №344/15690/19, яке набрало законної сили 27.12.2019, згідно якого стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн, а 16.01.2020 видано виконавчий лист.

23.01.2020 він звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про примусове виконання рішення суду від 26.11.2019, яке набрало чинності. 31.01.2020 отримав відповідь про направлення виконавчого листа у справі №344/15690/19 до Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. 21.04.2020 він подав до начальника Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Білейчука О.Р. заяву про внесення відомостей до ЄРДР про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КПК України (невиконання рішення суду від 26.11.2019 керівником казначейства Смачило В.С.). Проте, ОСОБА_2 такі відомості не вніс в ЄРДР, обмежившись відповіддю. Тому така бездіяльність начальника ВП ГУНП в області була оскаржена ним в порядку КПК України і ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Антоняка Т.М. від 24.07.2020 було зобов`язано уповноважену особу Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області внести відомості до ЄРДР за заявою від 21.04.2020. В силу ст. 1174 ЦК України у випадку порушення деліктного зобов`язання передбачається презумпція вини, яка не повинна доводитись позивачем. Моральну шкоду позивач обґрунтував тим, що неправомірні дії представника поліції щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР спричинили йому фізичні та моральні страждання, викликали певну психічну реакцію, страх, сором, приниження, і як наслідок ушкодження здоров`я.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі статей 55, 56, 129-1 Конституції України, та статей 23, 1167, 1172-1174 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в сумі 140 133,33 грн, завданої бездіяльністю поліції відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача ГУНП в Івано-Франківській області, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Разом із тим, суд першої інстанції погодився з тим фактом, що внаслідок саме невнесення даних до ЄРДР позивач, можливо, й пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження бездіяльності в судовому порядку за вимогами КПК України. Проте, в позовній заяві та в ході розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів. На переконання місцевого суду, сам факт наявності судового рішення, яким зобов`язано внести відомості до ЄРДР, не являється прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Зокрема, апелянт зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив норми Конституції України (ст. ст. 1, 3, 8, 19, 55, 56, 124, 129-1), норми Цивільного кодексу Україи (ст. ст. 11, 16, 23, 387, 1167, 1172-1174) та ст. 263 ЦПК України.

Внаслідок умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили керівник казначейства Смачило В.С. вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 382 КК України, за що наступає кримінальна відповідальність. А також порушила норми міжнародного права, а саме пілотні рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Іванов проти України» та «Бурчмич та інші проти України» (право на справедливий суд, право на ефективний засіб юридичного захисту, захист права власності).

Апелянт вказує, що бездіяльність казначейства, керівником якого є ОСОБА_3 підпадає під диспозицію ч. 2 ст. 382 КК України, про що поліція знала, проте, проявила повну бездіяльність, не внесла відомості до ЄРДР можливо тому, на думку апелянта, що поліція сама фінансується з бюджету та ще й тому, що рішення від 26.11.2019 також направлено проти поліції.

Також апелянт зауважує, що мотивувальною частиною ухвали слідчого судді від 24.07.2020 встановлено, що відмова у реєстрації відомостей за заявою ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах Закону, тому вважає бездіяльність начальника Івано-Франківського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Білейчука О.Р. протиправною, тобто направленою проти закону.

Апелянт зазначає, що суд дійшов суперечливого висновку, що сам факт наявності судового рішення, яким зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не являється прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування, проте погодився, що саме внаслідок невнесення даних до ЄРДР позивач, можливо, і пережив неприємні емоції, однак не довів, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому апелянт стверджує, що вчиняв дії для організації свого життя написав багато документів і відправив їх адресатам, які згідно закону зобов`язані вжити заходів для виконання рішення суду про стягнення на його користь 2 000 грн.

Апелянт зауважує, що суд мав би застосувати рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамова проти України», яка аналогічна із цією справою.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач ГУНП в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема, зазначає, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та доказів погіршення здоров`я, що стало наслідком саме обставин, виявлених при перевірці його заяви про внесення відомостей до ЄРДР у справі про злочин (на думку позивача), передбачений ч. 2 ст. 382 КК України, тому позовні вимоги є необґрунтованими. Вважає, що суд об`єктивно та всебічно проаналізував обставини справи.

Інший відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у скарзі.

Представник відповідача ГУНП в Івано-Франківській області заперечив доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019 у цивільній справі №344/15690/19, яке набрало законної сили 27.12.2019, позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн (а.с. 15-23 т. 1).

На виконання вказаного рішення Івано-Франківським міським судом 16.01.2020 видано виконавчий лист у справі №344/15690/19.

23.01.2020 позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 24-25 т. 1), звідки 31.01.2020 виконавчий лист направлено на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про що ОСОБА_1 було повідомлено супровідним листом (а.с. 26 т. 1).

21.04.2020 ОСОБА_1 подав до начальника Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Білейчука О.Р. заяву про внесення до ЄРДР відомостей про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КПК України (невиконання рішення суду від 26.11.2019 керівником Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області Смачило В.С.).

Заява зареєстрована 28.04.2020 в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені правопорушення та інші події (дані встановлені рішенням (ухвалою) слідчого судді), а не в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, як це передбачено КПК.

Згідно довідки, складеної 26.05.2020 дільничним офіцером поліції відділу превенції О.Вільчиком за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , в ході спілкування з заступником начальника юрвідділу ДКСУ в області Варшавським О.П. встановлено, що ДКСУ в області відповідно до п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2001 №845, у редакції постанови КМУ від 30.01.2013 №45, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 на виконання рішення суду відкрито у встановленому порядку рахунок в Державній казначейській службі України, яка здійснює дане списання коштів в порядку черговості. Вивченням матеріалів встановлено, що в наданих матеріалах не має підстав для внесення відомостей до ЄРДР. У змісті письмової заяви гр-на ОСОБА_1 відсутні достатні дані, що вказують на вчинення саме суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України, на що вказує висновок Судової палати в кримінальних справа Верховного суду України від 01.07.2017 (а.с. 207-209 т. 1).

За інформацією т.в.о. начальника Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області О.Білейчука у відповіді від 29.05.2020, наданій на його заяву про злочин, відсутніми є підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР за відсутності достатніх даних, що вказують на суспільно-небезпечне діяння, так як Головним управлінням ДКСУ в області відкрито рахунок з метою забезпечення списання коштів державного бюджету на відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди і таке здійснюється в порядку черговості (а.с. 27-30 т. 1). Про що також повідомлено ОСОБА_1 відповіддю від 29.05.2020 (а.с. 211 т.1)

Бездіяльність поліції по невнесенню до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення ОСОБА_1 була оскаржена в порядку, визначеному КПК України.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Антоняка Т.М. від 24.07.2020 зобов`язано уповноважену особу Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 21.04.2020 щодо можливого кримінального правопорушення (а.с. 31-33 т. 1).

За даними постанови слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області від 28.12.2020 кримінальне провадження за №907 (досудове розслідування якого розпочате на підставі ухвали слідчого судді від 24.07.2020), закрито за відсутністю в діяннях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (а.с. 205-206, 210 т. 1).

Повідомлення про прийняття постанови про закриття кримінального провадження за №907 направлено ОСОБА_1 28.12.2020 (а.с. 60 т. 2).

В суді першої інстанції ОСОБА_1 заперечив отримання такої постанови та подав лист до органу слідства, на який було надано йому відповідь від 25.06.2021 (а.с. 59 т. 2). В ході розгляду даної цивільній справі, позивач не повідомив суд про оскарження такої постанови слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області від 28.12.2020 про закриття кримінального провадження за №907.

Зі слів позивача судом встановлено, що у червні 2021 рішення Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019 у цивільній справі №344/15690/19 виконано стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Факт спричинення моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що неправомірні дії представника національної поліції щодо невнесення відомостей до ЄРДР спричинили йому фізичні та моральні страждання, викликали певну психічну реакцію, страх, сором, приниження, і, як наслідок, ушкодження здоров`я. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою ГУНП та моральною шкодою. Обмежившись загальними обставинами про спричинення йому моральної шкоди, зазначеними позивачем, останній вказав на факт відсутності для нього необхідності доводити вину представників ГУНП щодо завдання йому моральної шкоди.

З урахуванням незначного часу (близько трьох місяців), що минув від часу поданої ОСОБА_1 заяви до ГУНП про внесення відомостей до ЄРДР (28.04.2020) та постановленою ухвалою слідчого судді 24.07.2020, на підставі якої такі відомості зобов`язано внести в ЄРДР, та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів спричинення йому моральної шкоди бездіяльністю органу поліції щодо не внесення відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР. З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України закріплено принцип, який полягає в тому, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Вказаний висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 березня 2019 року у справі №916/1423/17.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 зазначеної частини передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням (бездіяльністю) особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння (бездіяльності) особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння (бездіяльності). При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Предметом доказування у даній справі було те, чи протиправна бездіяльність ГУНП в Івано-Франківській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей за заявою позивача про кримінальне правопорушення завдала позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру, у зв`язку з чим наявні правові підстави для відшкодування державою позивачу завданої моральної шкоди у визначеній ним сумі в розмірі 140 133,33 грн.

Водночас, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 303 КПК України).

За змістом ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про протиправність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17.

Оцінюючи усі докази, кожен зокрема, та в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача ГУНП, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Разом з тим, місцевий суд вірно погодився з тим фактом, що внаслідок саме невнесення даних до ЄРДР позивач, можливо, й пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження бездіяльності в судовому порядку за вимогами КПК України. Відтак, позивач не довів належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів.

За вказаних обставин справи, місцевий суд вірно вважав, що сам факт наявності судового рішення, яким зобов`язано внести відомості до ЄРДР, не є прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

З огляду на викладене колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що такі висновки суду є суперечливими.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/750/6330/17 висловлено правовий висновок, який полягає в тому, що з огляду на те, що категорії «розумності та справедливості», що зазначені у ст. 23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішення зіслався на практику ЄСПЛ, в якій ЄСПЛ часто використовує інші способи залагодження моральної шкоди, нематеріальні, зокрема на рішення у справі Аміхалай проти Молдови від 20.04.2004, в якому зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди, на рішення: у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04, п. 64), у справі «Перна проти Італії» від 25.07.2001.

Щодо доводів апелянта, що суд мав застосувати як джерело права рішення ЄСПЛ у справі «Абрамова проти України», то таким доводам суд першої інстанції дав належну оцінку у оскарженому рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Таким, чином, суд першої інстанції правильно встановив спірні правовідносини та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року