Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/431/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.11.2021смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Кривенко О.В.,

за участю секретаря: Маташнюк О.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Тітуха І.Б. ,

представників 3-ї особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в режимі відеоконференціїї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, орган опіки та піклування Мостівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області про негайне відібрання дитини у батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про негайне відібрання у батька ОСОБА_3 малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до постійного місця проживання матері ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що з 12.04.2014 року по 04.12.2018 року перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду.

Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 проживає в с. Висунськ Баштанського району Миколаївської області, а відповідач ОСОБА_3 в с.Лідіївка Вознесенського району Миколаївської області.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 27.04.2020 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Ігноруючи судове рішення, відповідач ОСОБА_3 умисно і протиправно не віддає позивачеві дитину, чинить прямий опір виконанню судового рішення.

12.08.2020 р. малолітню дочку ОСОБА_7 було зареєстровано у АДРЕСА_2 за визначеним у рішенні суду місцем.

З невідомих причин, відповідачем ОСОБА_3 надано довідку, згідно якої реєстрація місця проживання їхньої доньки ОСОБА_7 зазначено АДРЕСА_3 .

У зв`язку з умисним невиконанням відповідачем судового рішення позивач ОСОБА_1 звернулась до ВП №2 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області. За результатами розгляду даної заяви, 11.12.2020 року було розпочате розслідування кримінального провадження за №000336, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань. В органах Державної виконавчої служби позивачу роз`яснили, що їй необхідно звернутись до суду з позовом про відібрання дитини.

Внаслідок такої протиправної поведінки відповідача, який всупереч наявності судового рішення, перешкоджає позивачеві, як матері, забрати доньку, вона вимушена звернутися до суду з позовом про негайне відібрання у ОСОБА_3 малолітньої ОСОБА_7 , для повернення її до визначеного рішенням суду постійного місця проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Ухвалою суді від 07.05.2021 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.05.2021 р. залучено орган опіки та піклування Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, орган опіки та піклування Мостівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та зобов`язано надати на адресу суду висновки щодо питання відібрання дитини.

Ухвалою суду від 23.07.2021року в зазначеній цивільній справі підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 27.08.2021року.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні та у запереченні на відзив позов підтримали, підтвердили обставини, викладені в позові, позивач пояснила, що фактично просить відібрати доньку у відповідача та передати їй, оскільки останній не виконує рішення суду стосовно визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 . З вини та протиправної поведінки відповідача протягом останніх років вона розлучена з дитиною, незважаючи що в судовому порядку визначено місце проживання доньки з матір`ю, вона не може бачитись з нею. Відповідач умисно чинить опір виконанню судового рішення, що спонукало позивача звернутись до органів ДВС, поліції, служби в справах дітей. При намаганні поспілкуватись з дочкою родина ОСОБА_8 їй перешкоджає, вона дуже страждає від того, що не може чути та бачити свою доньку, яка росте без неї. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що згідно ст.162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Позивач працює, має стабільний заробіток, бажає проживати зі своєю донькою єдиною родиною, займатися її вихованням, піклуватись про неї, займатися навчанням, позивач забезпечена житлом, має всі умови для проживання та догляду за дитиною.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник- адвокат Тітух І.Б., в судовому засіданні та письмовому відзиві на позовну заяву заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач пояснив, що він не чинив перешкод у спілкуванні матері з дитиною. Після розлучення дитина залишилася проживати разом з ним. Відповідач проживає разом з батьками, які мають належні матеріально-побутові умови для проживання та виховання дитини. Так як дитина з народження проживає з ним біля його батьків, то в інтересах дитини, вважає необхідним залишити дитину проживати з ним, оскільки донька до нього дуже прив"язана. Зміна місця проживання дитини може негативно вплинути на її психологічний стан, оскільки дитина тривалий час з матір"ю не спілкується. Не заперечує проти спілкування дитини з матір"ю. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки норма ст. 162 ЦК України не підлагає застосуванню до виниклих правовідносин. У вказаному випадку, малолітня дитина проживала з батьком на підставі закону, а рішення суду про зміну місця проживання дитини не було виконано по незалежним від поведінки відповідача причинам, а тільки з урахуванням відношення самої малолітньої дитини до своєї матері, а також самої поведінки матері, яка не знайшла контакту з дитиною для переїзду на нове місце проживання. Самого факту зміни місця проживання дитини не було, а тому негайне відібрання дитини у батька є безпідставним.

Представник органу опіки та піклування Мостівської сільської ради Бабанська Н.В. в судовому засіданні пояснила, що на думку органу опіки та піклування Мостівської сільскої ради проживання дитини разом з батьком буде більш доцільним і буде відповідати інтересам дитини, відібрання дитини у батька зашкодить дитині. Представник органу опіки та піклування постійно контролює родину ОСОБА_8 , перевіряють умови проживання дитини, які є гарними, у дитини всього вдосталь, вона повністю забезпечена, пішла до першого класу.

Представник органу опіки та піклування Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області Швачко С.В. в судовому засіданні пояснила, що в інтересах дитини буде її відібрання та повернення матері, набрало чинності рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, але яке не виконується, родина відповідача перешкоджає поверненню дитини матері, яка має для цього всі житлово-побутові та матеріальні умови.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, допитавши свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, вирішуючи спір в межах позовних вимог, суд знаходить позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 12 квітня 2014 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 . Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_8 . Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтв про народження дитини серії НОМЕР_2 від 25.02.2015 року. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 , серії НОМЕР_3 від 07.11.2018 року, видане повторно.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 04.12.2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач зареєстрована в АДРЕСА_2 , згідно паспорта серії НОМЕР_4 , але фактично проживає АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Березнегуваської селищної ради Миколаївської області від 18.10.2021 року №883.

Відповідач проживає та зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області суду від 27 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 13 липня 2020 року, в цивільній справі №475/161/19 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2020 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області суду від 27 квітня 2020 року залишено без змін.

10 листопада 2020 року Доманівським районним судом видано виконавчий лист про визначення місця проживання малолітньої дитини.

На виконання рішення суду від 27.04.2020 року, згідно довідки про реєстрацію місця проживання виданою виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області від 12.08.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Лідіївка Доманівського району Миколаївської області з 12.08.2020 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Однак відповідач ОСОБА_3 малолітню дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачці не повертає та продовжує її утримувати у себе, окрім того в матеріалах справи міститься довідка №467 від 11.08.2020 року, згідно якої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Лідіївка Доманівського району Миколаївської області з 02.01.2019року по час видачі довідки зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Повідомленням від 25 листопада 2020 року начальником відділу Доманівського районного відділу державної виконавчої служби Багній Д. зазначено, що на адресу відділу надійшов виконавчий лист №475/161/19 від 10.11.2020 року виданого Доманівським районним судом Миколаївської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» про відмову у прийняті даного виконавчого документу, з тих підстав, що дане рішення не носить зобов`язального характеру та не підлягає виконанню в органах Державної виконавчої служби України та позивачу необхідно звернутисьв іншому провадженню з позовною заявою 'про витребування дитини'.

Позивач звернулась до суду з позовом про ухвалення додаткового рішення та просила вирішити питання щодо передачі дитини матері шляхом відібрання дитини у ОСОБА_3 .З гідно ухвали Доманівського районного суду від 10.09.2020 року у задовленні заяви ОСОБА_1 відмовлено,о скільки вона звернулась із заявою, яка стосується способу виконання рішення суду.

ОСОБА_1 звернулася до Доманівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про те, що ОСОБА_3 умисно не виконує рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 27.04.2020 року, в якому визначено місце проживання їхньої спільної доньки.

Дане повідомлення 12.12.2020 року внесено до ЄРДР за № 000036 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України та розпочато досудове розслідування відповідно до ст. 214 КПК України.

Окрім того позивач ОСОБА_12 05.08.2020 року звернулась до служби в справах дітей Миколаївської обласної державної адміністрації з приводу невиконання рішення суду, на що їй рекомендовано звернутись до Державної виконавчої служби.

Факт проживання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідачем, в тому числі і після набрання законної сили рішенням суду від 13.07.2020 року, по даний час не заперечується останнім та представником органу опіки та піклування Мостівської сільської ради.

Відповідност.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я єприродним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклуванні батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

За нормами ст. 14 вказаного Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2ст. 150 Сімейного кодексу Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 2 ст. 155СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст.ст. 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.

Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (ст.153та157 СК України).

Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163СК України).

Разом зтим,у ч.1ст.161СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Аналогічний висновок щодо застосування ч 1 ст 161 СК України зробленийв постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №523/13751/18, провадження №61-6934св19) та 19 червня 2019 року (справа № 396/1020/16-ц, провадження № 61-23241св18).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області суду від 27 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 13 липня 2020 року, в цивільній справі №475/161/19 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Вказане закріплено у постановах Верховного суду від 10 жовтня 2019 року, 16 жовтня 2019 року, 21 жовтня 2019 року, 08 листопада 2019 року (справа № 369/6840/13-ц, провадження № 61-40435св18, справа № 452/3519/15, провадження № 61-14973св18, справа № 641/7804/15-ц, провадження № 61-1810св19, справа № 707/2307/16-ц, провадження № 61-29078св18).

Згідно дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мостівської сільської ради від 20.10.2021 року, орган опіки та піклування вважає за доцільним відмовити ОСОБА_1 в негайному відібрані дитини ОСОБА_13 у батька ОСОБА_3 . Висновок мотивує тим, що ОСОБА_13 , зареєстрована та постійно і безвиїзно проживає разом з батьком, та його батьками за адресою: АДРЕСА_3 . Дитина навчається в 1 класі Лідїївській початковій школі Мостівської ТГ. В зв`язку з тим, що батьки розлучились в грудні 2018 року, а мати ОСОБА_1 виїхала в невідомому напрямку 9 листопада 2018 року, залишивши дитину з батьком, не попередивши про свій від`їзд, орган опіки та піклування на протязі всього часу проводить обстеження і перевірку умов проживання малолітньої дитини. Виконати рішення суду про визначення місця проживання дитини було неможливо, так як дитина в присутності працівників поліції, матері та старости с.Лідіївка категорично відмовилася їхати зі своєю матірю, а при спробі умовити дитину їхати з мамою, почала плакати і втікла від неї. Сільський голова особисто відвідувала сім`ю ОСОБА_8 , переконуючись, що для дитини створені всі належні умови для проживання, виховання і навчання.

Згідно дослідженого в судовому засіданні висновку комісії з питань захисту прав дитини Березнегуватської селищної ради від 18.10.2021 року про доцільність негайного відібрання малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_3 від 18.10.2021 р., комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про доцільність відібрання дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_3 та передачі її на подальше виховання та проживання матері ОСОБА_1 . У висновкузазначено, що батько малолітньої ОСОБА_14 , перешкоджає матері ОСОБА_1 бачитись, спілкуватись та проживати з дитиною, не виконуючи судові рішення Доманівського районного суду від 27 квітня 2020 року по справі № 475/161/19 про місце проживання доньки ОСОБА_13 з матір`ю ОСОБА_15 та Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2020 року. Виконавчий орган Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області від 07 липня 2020 року № 773/04-03 надав висновок Доманівському районному суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_15 . Після рішення Миколаївського апеляційного суду ОСОБА_1 разом із своїм адвокатом, правоохоронними органами та старостою ОСОБА_16 поїхали до будинку ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , в якому проживає малолітня ОСОБА_19 зі своїм батьком, щоб забрати доньку. Але ОСОБА_3 не мав наміру виконувати рішення судів, повертати дитину матері ОСОБА_1 , навіть не дав їй можливості побачитись і поспілкуватись з донькою. З 09.11.2018 року ОСОБА_1 проживає в селі Висунськ Баштанського району Миколаївської області разом з батьками. ОСОБА_13 прописана біля неї, але фактично не проживає з мамою. ОСОБА_1 працює в закладі дошкільної освіти «Сонечко», про що свідчить характеристика. Як працівник, вона проявила себе з позитивної сторони, добросовісна та відповідальна, отримує заробітну плату 5000 грн. в місяць. Відділом «Служба у справах дітей» виконавчого органу Березнегуватської селищної ради 05.10.2021 р. обстежено житлово - побутові умови проживання ОСОБА_1 . У родинні матері створено всі умови для нормального проживання, виховання та утримання дитини. У матері є власне житло, є заробіток. Для дівчинки є окрема кімната, що повністю умебльована. Батько ОСОБА_3 проживає з батьками, у будинку батьків, що розташований у с. Лідіївка Вознесенського району Миколаївської області, у якому для дитини створено всі умови. Батько працює у СФГ «Колос».

Згідно характеристики на ОСОБА_3 , виданої Мостівською сільською радою від 17.05.2021 року останній позитивно характеризуєтся за місцем проживання.

Згідно довідки № 386 від 20.05.2021 року, виданою Мостівським сільським головою , ОСОБА_7 проживає разом батьком ОСОБА_3 з дня народження і по теперішній час, зі слів батька мати не телефонує, не приїздить до дитини, припинила спілкування. Сільський голова відвідувала сім`ю ОСОБА_3 , переконуючись, що для дитини створені всі необхідні умови для проживання, навчання, виховання. Частина вказаної довідки складена сільським головою зі слів батька, тому є оціночною.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_3 від 22.06.2021 року, для проживання та дозвілля ОСОБА_7 .

Згідно довідки, виданої директором ЗЗСО № 47 від 29.06.2021 року, в тім, що ОСОБА_3 звернувся до психолога Мостівської НВК, щобб провести психодіагностичну роботу з його донькою ОСОБА_7 , яка швидко встановлює контакт, охоче підкоряється, проявляє зацікавленість у спілкування, працездатна, має достній рівень узагальнення.

ОСОБА_7 зарахована до 1 класу Лідіївської загальноосвітньої школи 1-11 ступенів Мостівської сільскої ради, про що свідчить довідка № 89 від 05.07.2021 року.

Позивачем було додано висновок експерта № 124 від 28.03.2019 року, згідно якого їй були спричинені легкі тілесні ушкодження, ОСОБА_1 повідомила, що вказані тілесні ушкодження спричинив ій батько чоловіка, але до суду не було додано окрім висновку експерта інформацію про розгляд кримінального провадження по вказаному факту.

Судом досліджено матеріали кримінального провадження № 0000336 від 12.12.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, предбаченого ч.1 ст. 382 КК України, згідно якого 04.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за умисне невиконння рішення суду від 27.04.2020 року. Вказане повідомлення внесено в ЄРДР та розпочато досудове розслідування, яке на даний час триває.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що працює на посаді старости сіл Ізбашіка,Суха Балка,Лідіївка та була присутня коли позивач ОСОБА_1 приїздила разом зі своїм адвокатом та в присутності працівників поліції хотіла забрати доньку на виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини. Дитину вивели з будинку ОСОБА_8 на подвір`я, тримали за руку, потім завели назад в будинок, за межі воріт не виводили. Контакт та спілкування матері з дитиною не відбувся.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та його родина відібрали дитину у матері, не виконують рішення суду, матір неодноразово намагалась забрати дитину, але зі сторони відповідача та його родини чиняться перешкоди, погрожують фізичною розправою. При спробі виконати рішення суду та забрати дитину, відповідач не надав такої можливості, дитину відразу завели в будинок , а матір не впустили на територію домоволодіння.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року, справа №487/545/147-ц, яка ухвалена за наслідками розгляду справи аналогічної категорії, міститься висновок про те, що оскільки батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо повернення дитини за місцем проживання, за відсутності доказів на підтвердження того, що повернення дитини за раніше визначеним судом у справі місцем проживання поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, суд касаційної інстанції погоджується із висновком судів про відібрання дитини у батька, який не тільки за відсутності згоди матері, а і всупереч судовому рішенню у справі створив умови, при яких дитина проживала з ним та його батьками.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «М.Р. та Д.Р. проти України» (заява №63551/13) зазначив, що хоча основною ціллю статі 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, додатково можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній «повазі» до сімейного життя. Щодо обов`язку держави вживати позитивні заходи, стаття 8 передбачає право одного з батьків вживати заходи з метою возз`єднання з дитиною та обов`язок національних органів влади вживати такі заходи.

Відповідно до частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяної фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області суду від 27 квітня 2020 року, яим визначено місце проживання ОСОБА_20 також було встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на її розвиток, відсутність обставин, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити її інтересам.

Малолітня ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наразі позбавлена материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер виходячи із віку дитини.

Дитина тривалий час жодного разу не бачила матір, а тому внаслідок свого віку не може свідомо без впливу того з батьків, хто з нею проживає, на даний час це батько, висловити своє дійсне бажання, адже альтернативи у дитини не має.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що відповідачем не спростовано доводів позивача, не наведено та не підтверджено доказами обставин того, що ОСОБА_1 створить неблагополучне, небезпечне, неспокійне чи нестійке середовище для своєї дитини, не доведено, що відібрання від батька дочки та передання її матері за місцем проживання суперечитиме інтересам дитини.

При цьому можливість захисту права позивача ОСОБА_1 в обраний нею спосіб, шляхом пред`явлення позову до батька дитини з вимогою відібрання дитини за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дочки разом з матір`ю, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року, у справі №487/545/17-ц.

Судом встановлено, що відповідач не виконує судове рішення про визначення місця проживання дитини, не передає дитину матері для постійного проживання з нею, а факт реєстрації місця проживання дитини за адресою позивача жодним чином не свідчить, що дитина, фактично проживає з матір`ю як це визначено судовим рішенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України є обов`язковими для виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою стаття 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, одним з яких є примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку, а ст. 162 цього Кодексу передбачено такий спосіб захисту як відібрання дитини від одного з батьків.

За захистом свого права щодо дитини позивач зверталась до суду з вимогами про визначення місця проживання дитини, які вищевказаними рішенням суду були задовлені, але відповідачем не виконуються.

Незважаючи на те, що позивачем у позові буквально викладено вимогу про зобов`язання відповідача негайно передати дитину матері, по суті змісту позовної заяви та поясненнями позивача в ході розгляду справи, яка фактично просить відібрати дитину у батька, суд знаходить єдиним ефективним способом захисту її права, як матері щодо дитини, є відбірання дитини у батька та передачу її матері, оскільки іншими способами захистити таке право позивач не взмозі. При цьому суд бере до уваги, що такий спосіб захисту передбачений ч. 1 ст. 162 СК України та фактично позивач просить негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають до задоволення до стягнення з відповідача на її користь підлягає сплачений нею судовий збір в розмірі 908 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 273, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_3 , та передати малолітню ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до постійного місця проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 - 908 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне рішення складено 03.12.2021року.

Суддя : О. В. Кривенко