Провадження № 2/344/3822/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.

за участю: секретаря судового засідання Горайської Ю.В.

представника позивача - адвоката Аверкової Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні , -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2021 позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, у яком просять : припинити право ОСОБА_4 на ј частки квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ними право власності на таку.

В обґрунтування позову вказують, що вони ( сторони) є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Право власності належно зареєстроване у Реєстрі права власності на нерухоме майно.

Така квартира складається із однієї кімнати загальною площею 18,4 кв.м., кухні 5,7 кв.м., ванної кімнати -2,8 кв.м., коридору 4,4 кв.м. та вбудованої шафи 2 кв.м., що в загальному становить 33, 3 кв.м.

Всі вони спільно проживають разом, однак останній рік спільне проживання є неможливим, оскільки їхній син, що є відповідачем по справі своєю поведінкою створює умови, що робить їхнє співжиття неможливим. Він офіційно не працевлаштований, повнолітній, фізично здоровий чоловік, однак працювати та матеріально допомагати - відмовляється. Всі рахунки за комунальні послуги сплачують вони (позивачі), що підтверджується квитанціями.

Після останньої витівки сина - три місяці тому, квартира знищена ( затоплена) повністю, що підтверджується фотографіями із оцінки квартири.

З того часу, вони не спілкуються із сином, він переїхав до свого товариша, який живе також у м. Івано-Франківську.

Їхнє спільне життя у такій маленькій квартирі є неможливе. Олег створює умови проживання, які є неможливими для них усіх. А тому вважають, що єдиним способом захисту їхнього права є захист шляхом звернення до суду із даним позовом.

У даний час вони ( позивачі ) проживають у даній квартирі. При цьому, відповідач, котрий є зокрема, сином позивачів, не виходить з ними на зв`язок, проживає у товариша та час від часу пише ОСОБА_3 на електронну пошту щодо позички грошей. Не цікавиться станом квартири, ані їхнім здоров`я, не брав участі в утриманні належного стану майна, поточного ремонту.

Відповідач на виклики суду не з`являвся. 26.10.2021 від такого надійшла заява, в якій він погоджується із заявленими вимогами, позов просить задоволити. Також, зазначено, що на даний час він планує купувати житло по АДРЕСА_2 . Просить вибачення у своїх рідних, що затопив квартиру. Немає будь -яких інших вимог до рідних.

24.11.2021 ОСОБА_4 надіслав заяву на адресу суду про те, що йому знайомий повідомив, що його кличуть у суду. При цьому, зазначено, що він нікуди не піде та нічого проти позову немає.

Проаналізувавши пояснення у вступному слові представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне :

Згідно із свідоцтвом про право власності від 03.02.2004, виданого Госпрозрахункової групою з приватизації державного житлового фонду та витягу про реєстрації права власності, виданого Івано-Франківським обласним Бюро технічної інвентаризації за №3161440 від 24.03.2004, однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 33,30 кв.м. належить на праві приватної власності ( у частках по ј ) - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 24.03.2004 ( а.с. 4-5).

Позивачами на підтвердження порушення правил співжиття надано висновок про вартість квартири, що складений підприємцем, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 , оскільки до такого долучено фотокартки квартири. І як вони стверджують такі збитки ( залиття) завдано відповідачем. Проте зі змісту висновку не вбачається, таким проведено виключно визначення ринкової вартості квартири , яку визначено у 144 821 грн.( а.с. 23-26).

Так, ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) звернула увагу на те, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Слід зауважити, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18),від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20), 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20 (провадження № 61-14727 св 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даних правовідносинах на позивачів покладається обов`язок довести наявність підстав для припинення права власності у спірному майні, про що вони повинні надати докази.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання певних доказів суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Як підставу своїх вимог позивачі зазначають про неможливість спільного проживання та неможливість поділу спірної квартири, так як частка є незначною. Так суд приймає до уваги, що така квартира є однокімнатною, загальна площа її становить 33,30 кв.м. Однак, як зазначають позивачі, вони всі постійно проживали у такій. Неможливість проживання обґрунтовують лише затопленням внаслідок дій відповідача, однак належних доказів такому не надано, хоч таке і визнав відповідач. Однак єдине покликання на затоплення квартири, як на неправомірні дії відповідача, неможливість спільного проживання, не може бути тою беззаперечною підставою, яка б свідчила про систематичність таких неправомірних дій.

Як і не надано інших доказів щодо порушення правил співжиття, неправомірної поведінки відповідача. При цьому, представник позивачів у судовому засіданні зазначила лише про те, що у період карантину, коли всі фактично перебували постійно вдома, таке проживання і перебування для них усіх стало неможливим.

Незважаючи на фактичне визнання позову відповідачем, суду не надано доказів, що у відповідача наявне на праві власності інше житло, будинок, в якому він на даний час проживає, крім ј частки спірної квартири, а також достатніх та достовірних доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі, що було б тими законними підставами і давали можливість суду задоволити позов за умови його визнання.

Більше того, відповідач у заяві, поданої до суду як зазначив, зазначає адресу саме спірної квартири АДРЕСА_3 , що є також його місцем реєстрації. Разом з тим, вказує лише про наміри придбати житло.

Таким чином, суд вважає, що оскільки у відповідача відсутнє на праві власності інше житло, та будь - яке постійне місце проживання, що б давало змогу об`єктивно встановити, що позбавлення його права власності не завдасть істотної шкоди відповідачу, з урахуванням того, що компенсація за таку частку у сумі 36567, 40 грн. не дасть змоги придбати житла, отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Враховуючи те, що представником позивача було внесено на відповідний депозитний рахунок вартість 1/4 часток спірного квартири, тому вказані кошти слід повернути платнику таких.

Так, як у позові відмовлено, відповідно до норми ст. 143 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні - відмовити.

Повернути ОСОБА_7 36567, 40 грн. (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят сім гривень за квитанцією № 76 від 28.09.2021 ТВБВ №10008/0143 Філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», сплачені нею на депозитний рахунок суду як компенсація вартості частки нерухомого майна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивачі :

ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_3 ;

Представник позивачів : адвокат Аверкова Наталія Олександрівна, адреса : Шухевичів, 47 /89, м. Івано-Франківськ,

Відповідач : ОСОБА_4 , РНОКПП : НОМЕР_4 , адреса : АДРЕСА_3 ;

Повне рішення складено 06.12.2021.

Суддя Кіндратишин Л.Р.