Справа № 182/626/20
Провадження № 2/0182/836/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рибакової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання здійснити працевлаштування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та просить зобов`язати відповідача здійснити її працевлаштування за спеціальністю «Провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення)» в структурному підрозділі «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», стягнути понесені нею судові витрати (а.с.1-3).

В обґрунтування позову послалась на наступні обставини.

Вона є одинокою матір`ю, яка самостійно утримує та виховує дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також у неї є неповнолітня донька, яка мешкає з нею та на яку з батька утримуються аліменти. З 31.03.2004 року по 08.01.2020 року вона - ОСОБА_1 безперервно працювала провідником пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» за контрактною формою. Більше п`ятнадцяти років трудових відносин між сторонами контракти (строкові трудові договори) з позивачем продовжувались постійно шляхом укладення нових контрактів або додатків до діючих, з урахуванням змін, пов`язаних з перейменуванням та реорганізацією роботодавця, що підтверджується записами у трудовій книжці. Протягом перебування в трудових відносинах з відповідачем вона постійно працювала тільки за спеціальністю «Провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення)». 29.07.2019 року (за два місяця до закінчення строку чинності контракту) вона звернулась до роботодавця з заявою про розгляд можливості продовження дії контракту. 29.07.2019 року вона отримала від роботодавця повідомлення, згідно якого у зв`язку з закінченням 30.09.2019 року терміну контракту №16 від 29.01.2014 року, контракт на новий термін продовжуватися не буде, тому договір буде припинений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та п.п. а п.17 Розділу 6 зазначеного контракту. Позивачу було запропоновано перелік вакантних посад, які не відповідали її спеціальності, були нижчої класифікації з меншою заробітною платою, з розташуванням в іншій місцевості, без надання житла. При цьому штатний розпис для ознайомлення їй не надавався. Відповідно до повідомлення від 04.10.2019 року №563 та наказу від 04.10.2019 року №179/ос, вона з 07.10.2019 року до роботи не допущена, на період працевлаштування за нею зберігається середній заробіток з 07.10.2019 року не більше трьох місяців з дня закінчення трудового договору. Згідно листа відповідача від 16.10.2019 року № 580 вона на період працевлаштування з дня закінчення трудового договору протягом трьох місяців не є звільненим працівником і за нею зберігається середня заробітна плата. За весь час періоду працевлаштування відповідач не запропонував їй роботу за спеціальністю та не надав доказів скорочення штату щодо посади провідника пасажирського вагону. Вказала, що пропозиція вакантних посад в листі від 22.11.2019 року є для позивача неприйнятною, так як містила лише дві вакансії за спеціальністю, проте у м. Дніпро та м. Одеса, без надання житла, що для позивача, яка має на утриманні двох дітей є неприйнятним. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання здійснити працевлаштування прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відкрито провадження по справі (а.с.49,50).

Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.06.2020 року (а.с.64,65) відзив на позовну заяву повернуто відповідачу Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» без розгляду; встановлено додатково строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали; зобов`язано відповідача одночасно із надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) копії такого відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

11.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов з додатками (а.с.69-72), згідно якого просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Трудовий договір з позивачем було припинено 08.01.2020 року на підставі п.2ст.36 КЗпП України та підпункту а п.17 розділу 6 Контракту з працівником №16 від 29.01.2014 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Зазначив, що в період виконання трудових обов`язків позивача двічі було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. 29.07.2019 року позивача було попереджено про припинення контракту під підпис. 07.10.2019 року ОСОБА_1 до роботи допущена не була, наказом від 04.10.2019 року №179/ос за ОСОБА_1 збережено середній заробіток на три місяці. Вказали, що на позивача не розповсюджуються гарантії визначені ч.3 ст.184 КЗпП України, так як у неповнолітньої доньки позивача є батько, обов`язком якого є утримання дитини, у судовому рішення по справі №182/5542/19 від 13.01.2020 року зазначено, що позивач перебуває у незареєстрованих шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , тому позивач не може вважатися ні одинокою матір`ю, ні жінкою, що сама виховує дитину. Зазначили, що за штатним розписом структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» не має можливості працевлаштувати позивача відповідно до її вимог.

23.06.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.89-92). У відповіді на відзив позивач послалась на те, що вона є жінкою, яка виховує дитину без батька, тому не могла бути звільнена з роботи за ініціативою роботодавця без дотримання гарантій, визначених у ст.184 КЗпП України. Зазначила, що відповідачем не надано доказів, чи було запропоновано позивачу посаду на цьому самому підприємстві відповідно до її спеціальності, та доказів того, що у відповідача відбулося скорочення штату.

02.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020 року, яким внесено зміни зокрема до Цивільного процесуального Кодексу України. Відповідно до Вказаного закону розділ ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального Кодексу України доповнено пунктом 3, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені в тому числі ст. 185 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Отже з 02.04.2020 року процесуальні строки були продовжені на час дії карантину.

Згідно п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 731-ІХ від 18.06.2020 року, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020 року набрав чинності 17.07.2020 року. 06.08.2020 року процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 року закінчились.

Вивчивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04.02.1994р. ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16.05.1995 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Підпунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з трудових правовідносин.

29.01.2014 року між Відокремленим структурним підрозділом «Нікопольське моторвагонне депо» ДП «Придніпровська залізниця» та ОСОБА_1 було укладено Контракт з працівником №16 (далі за текстом - Контракт), за яким працівника ОСОБА_1 було прийнято на 8.дільницю з обслуговування пасажирів за посадою провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) (а.с.10-15). Згідно п.1 вказаного Контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. Згідно п.22 вказаного Контракту, строк дії контракту з 10.04.2014 року до 09.04.2015 року, контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Згідно п.п.а п.17 вказаного Контракту, цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту. Згідно п.23 вказаного Контракту, умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін шляхом укладення додаткових угод, складених у письмовій формі, які є невід`ємною частиною даного контракту. 09.02.2015 року було укладено Додаткову угоду, якою визначено строк дію Контракту з 10.04.2014 року по 09.10.2015 року (а.с.16-19). 28.09.2015 року було укладено Додаткову угоду, якою визначено строк дію Контракту з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року (а.с.19-на звороті). 08.12.2015 року було укладено Додаткову угоду, в якій зазначено, що відокремлений структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» з 01.12.2015 року реорганізовано шляхом перетворення у структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», умови та строк дії контракту від 29.01.2014 №16 залишаються без змін (а.с.20). 28.07.2016 року було укладено Додаткову угоду, якою визначено строк дію Контракту з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року (а.с.20-на звороті). 20.07.2017 року було укладено Додаткову угоду, якою визначено строк дію Контракту з 01.10.2017 року по 30.09.2018 року (а.с.21). 17.08.2018 року було укладено Додаткову угоду, якою визначено строк дію Контракту з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року (а.с.21-на звороті).

Вказане також підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 , заведеної на ім`я ОСОБА_1 (а.с.45-47).

Заявою від 29.07.2019 року ОСОБА_1 просила у зв`язку з закінченням терміну дії контракту №16 від 29.014.2014 року розгляд продовження дії з 01.10.2019 року проводити за присутності начальника Нікопольського моторвагонного депо (а.с.22).

Листом №457 від 29.07.2019 року позивача повідомлено, що у зв`язку з закінченням 30.09.2019 року терміну контракту №16 від 29.01.2014 року, контракт на новий термін продовжуватись не буде, тому договір з нею буде припинений, а вона звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та підпункту а п.17 розділу 6 зазначеного Контракту (а.с.24).

Листом №456 від 29.07.2019 року позивачу у порядку працевлаштування запропоновано посаду мийник-прибиральник рухомого складу 2 розряду дільниці з ремонту кузовного обладнання (а.с.23).

Як вбачається з заяви від 12.09.2019 року (а.с.25) ОСОБА_1 вказала, що запропоновані їй посади не співпадають з її освітою.

Листом №563 від 04.10.2019 року позивача повідомлено, що у зв`язку із закінченням 06.10.2019 року строкового договору вона, починаючи з 07.10.2019 року, до роботи допущена не буде. На період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома та має з`явитись за повідомленням в депо для працевлаштування, коли буде знайдена можливість або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі. 07.10.2019 року ОСОБА_1 з вказаним листом ознайомилась та висловила свою незгоду (а.с.26).

Наказом №179/ос від 04.10.2019 року (а.с.27) ОСОБА_1 на період працевлаштування з 07.10.2019 року збережено середній заробіток не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Листом №580 від 16.10.2019 року (а.с.29) позивача повідомлено, що згідно ст.184 КЗпП України вона не є звільненим працівником зі структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», так як на період працевлаштування з дня закінчення строкового трудового договору протягом трьох місяців за нею зберігається середня заробітна плата.

Як вбачається з заяви від 21.11.2019 року (а.с.30) ОСОБА_1 просила працевлаштувати її на посаду провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення), яка відповідає її кваліфікації, освіті, стажу роботи та посадовим обов`язкам, вказала, що запропоновані їй посади сторожа дільниці, розподілювача робіт та мийника-прибиральника не відповідають її освіті, кваліфікації, значно нижчі за рівнем заробітної плати. Зазначила, що є одинокою матір`ю.

Листом №656 від 22.11.2019 року (а.с.31-32) позивачу у порядку працевлаштування запропоновано вакантні посади регіональних філій акціонерного товариства «Українська залізниця». Вказано, що працевлаштувати її на посаду провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення)» в структурному підрозділі «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» не вбачається можливим через відсутність вакансії провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення).

Як вбачається з наказу (розпорядження) № 3/ос від 08.01.2020 року (а.с.34) ОСОБА_1 08.01.2020 року звільнено з 8.дільниці з обслуговування пасажирів з посади провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) у зв`язку з закінченням строку дії контракту №16 від 29.01.2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України на підставі закінчення строку дії контракту №16 від 29.01.2014 року, ст.184 КЗпП України. З вказаним наказом позивач ознайомлена 15.01.2020 року, зазначила свою не згоду з ним, що є одинокою матір`ю та висловила бажання продовжити контракт на новий термін.

З наданого відповідачем штатного розпису структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на 01.07.2019 року (а.с.73-77) вбачається наступне: Дільниця з обслуговування пасажирів за посадою «провідник пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) кількість штатних одиниць - 21; Додатковий штат, який підлягає скороченню відповідно до законодавства, Дільниця з обслуговування пасажирів за посадою «провідник пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) кількість штатних одиниць - 4.

З наданого відповідачем штатного розпису структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на 01.01.2020 року (а.с.78-82) вбачається наступне: Дільниця з обслуговування пасажирів за посадою «провідник пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) кількість штатних одиниць - 19; Додатковий штат, який підлягає скороченню відповідно до законодавства, Дільниця з обслуговування пасажирів за посадою «провідник пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) кількість штатних одиниць - 2.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 самостійно виховує малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35,37,38,39,48). Про вказаний статус позивача відповідач був обізнаний, що підтверджується матеріалами справи (а.с.26,30,34) та не оспорюється відповідачем у відзиві на позовну заяву, проте відповідач зазначає, що перелічені документи не є підтвердженням статусу позивача як одинокої матері. Суд не може погодитись з доводами відповідача щодо цих обставин з огляду на наступне.

Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».

Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Оскільки пункт 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) значення не має.

Одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 17.10.2018 року в справі №182/5140/15-ц, провадження №61-39249св18.

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_1 розлучена, має малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку виховує самостійно, тобто у відповідності до законодавства є одинокою матір`ю.

Однією з особливостей трудового договору, укладеного на визначений строк, є можливість роботодавця припинити трудові відносини з працівником у зв`язку із закінченням строку договору на підставі п.2ч.1ст.36 КЗпП України. При цьому, на відміну від припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, звільнення на підставі п.2ч.1ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору не вимагає від роботодавця будь-яких додаткових дій, спрямованих на його припинення, оскільки воля сторін щодо моменту припинення такого договору була узгоджена та зафіксована ними під час його укладення.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року в справі №616367св13.

В той же час ч.3 ст.184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Міністерство соціальної політики України в листі від 15.04.2011 року №3961/0/14-11/10 «Про звільнення вагітних жінок та інших пільгових категорій громадян по закінченню строкового трудового договору» роз`яснило наступне. Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору, а не з дня звільнення. Власник повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з`явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштувати для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або за її згодою - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. Якщо жінка відмовляється від працевлаштування за фахом без поважних причин, то вона може бути звільнена на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час. Вважати при цьому трудовий договір продовженим на невизначений строк, що виключало б застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України, неможливо, оскільки після закінчення строку трудового договору мала місце вимога припинення трудового договору (стаття 39 КЗпП України).

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок із працевлаштування, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Отже звільнення за п.2ч.1ст.36 КЗпП України особи, на яку поширюються гарантії, встановлені ст.184 КЗпП України, допускається лише у випадку письмової відмови цієї особи від запропонованої їй роботи без поважних причин. В іншому разі власник зобов`язаний працевлаштувати її на тому ж або іншому підприємстві.

Беручи до уваги обставини справи, те, що позивач є одинокою матір`ю, виховує двох доньок, суд вважає, що відмова позивача від запропонованих посад відбулася з поважних причин. Так запропонована позивачу листом №456 від 29.07.2019 року посада мийник-прибиральник рухомого складу 2 розряду дільниці з ремонту кузовного обладнання не відповідала її кваліфікації та досвіду; запропоновані позивачу Листом №656 від 22.11.2019 року вакантні посади регіональних філій акціонерного товариства «Українська залізниця» вимагали зміни місця проживання позивача, порушували звичайний хід життя родини позивача.

Враховуючи викладені обставини, те, що позивач є одинокою матір`ю, відмовилась від запропонованих їй посад з поважних причин, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням законодавства. Тому вимоги позивача щодо зобов`язання працевлаштування слід задовольнити та зобов`язати Регіональну філію «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» здійснити працевлаштування ОСОБА_1 .

Щодо зобов`язання працевлаштування позивача за спеціальністю Провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення)» в структурному підрозділі «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» слід відмовити, так як позивач просить зобов`язати працевлаштувати її на тій самій посаді на тому ж підприємстві за якою було припинено контракт, що фактично буде поновленням на роботі, що суперечить нормам трудового законодавства. На роботодавця діюче трудове законодавство покладає обов`язок працевлаштування жінок, зазначених у ч.3 ст.184 КЗпП на цьому або іншому підприємстві відповідно до фаху.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., сплачений останньою під час звернення до суду з даним позовом щодо вимоги про стягнення моральної шкоди (а.с.4).

Керуючись ст.ст.23,36,184 КЗпП України, ст.ст.12,13,76-78,81,89,141,259,263-265,268 ЦПК України, п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження за адресою: 49602, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 108, код ЄДРПОУ - 40081237), третя особа: Структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження за адресою: 53221, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Завокзальна, 2) про зобов`язання здійснити працевлаштування - задовольнити частково.

Зобов`язати Регіональну філію «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» здійснити працевлаштування ОСОБА_1 .

Стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. В. Рибакова