Справа № 183/2667/17
№ 2/183/20/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні,

за участю представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень позовної заяви від 12 березня 2019 року, просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності - квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 28 жовтня 2000 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Виконавчому комітеті Меліоративненської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 22.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5 .

14.07.2017 року на підставі рішення Новомосковського міськрайоного суду Дніпропетровської області у справі № 183/7062/16 їх шлюб було розірвано, також рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини.

Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на означене майно зареєстроване на ім`я відповідача, однак під час посвідчення договору купівлі-продажу означеного майна, позивач, як дружина, надала свою нотаріальну згоду на придбання майна в інтересах сім`ї, тому відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, вищезазначене майно вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за час перебування у шлюбі між ними не укладався шлюбний договір. Норми Сімейного Кодексу України гарантують кожному з подружжя право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернулася до суду з зазначеним позовом.

Також позивач звернула увагу на те, що одразу після придбання майна вона зареєструвалася в квартирі разом з дитиною, і залишається зареєстрованою в ній до цього часу, однак не проживає в квартирі з вересня 2016 року через неправомірні дії відповідача, який вигнав її з донькою з квартири.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що з моменту одруження з позивачем та до листопада 2008 року вони не мали власного житла, мешкали в орендованих квартирах, рівень їх доходів не дозволяв їм здійснити накопичування коштів для придбання власного житла.

Ще до народження їх дитини матір відповідача запропонувала йому та його сестрі ОСОБА_6 продати належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , що залишилася у спадок після смерті їх батька, розподілити кошти порівну, на що всі погодилися. 05 червня 2008 року ОСОБА_2 , його матір ОСОБА_7 та сестра ОСОБА_6 продали означену квартиру ОСОБА_8 за 45000 тисяч доларів. Зазначені кошти зберігалися у матері відповідача, яка 08 вересня 2008 року за 18000 доларів придбала собі квартиру, розташовану в АДРЕСА_3 , а 12 листопада 2008 року відповідач, на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_4 . Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 достовірно було відомо про походження коштів для придбання цього житла, не заперечувала проти того, щоб квартира була оформлена на його ім`я. Також відповідач зауважив, що всі правочини з відчуження та придбання майна проводилися за участю ОСОБА_9 , позивач ніякої участі у пошуку житла не приймала, не була присутня при передачі коштів, власних коштів ОСОБА_1 на придбання житла не надавала, оскільки ніколи не мала власних заощаджень, ніколи не працювала, ніякої участі у придбанні житла для сім`ї не приймала. Таким чином, відповідач з однієї сторони наполягає на тому, що від продажу квартири по АДРЕСА_2 , яка дісталася їм у спадок від батька, він разом з сестрою та матір`ю отримали значну грошову суму, якої було достатньо для придбання кожному окремого житла, однак фактично доводить, що кошти від продажу спадкової квартири він не отримував, квартира по АДРЕСА_4 придбана його матір`ю ОСОБА_7 особисто для нього, а не для його сім`ї.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала, надала пояснення щодо обставин, викладених у позові.

В судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, відповідач наполягав на тому, що квартира по АДРЕСА_4 придбана не за кошти подружжя, а за кошти, які зберегла його матір ОСОБА_7 від продажу спадкової квартири.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала показання про те, що від продажу квартири по АДРЕСА_2 , вона отримала 45000 доларів США, придбала собі квартиру, а також придбала квартиру по АДРЕСА_4 для свого сина ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав показання про те, що ОСОБА_7 звернулася до нього за допомогою, просила продати її квартиру по АДРЕСА_2 та придбати житло собі і синові. Всі питання, пов`язані з відчуженням квартири по АДРЕСА_2 вирішувала ОСОБА_7 самостійно, підбором квартири для себе та для сина також займалася самостійно, жодної участі ні ОСОБА_2 , ні його дружина у придбанні квартири по АДРЕСА_4 не приймали.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні надала показання про те, що продажем їх квартири по АДРЕСА_4 у 2008 році займався ОСОБА_9 , який знайшов покупця ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні також надав показання про те, що зі слів його сестри ОСОБА_7 , йому відомо про продаж її квартири по АДРЕСА_2 . Квартира була продана його сестрою за 45000 доларів США, за ці кошти вона придбала собі квартиру, а також придбала квартиру своєму синові ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_6 надала показання про те, що квартира по АДРЕСА_2 належала її батькові, після його смерті матір продала квартиру, за виручені кошти придбала житло собі по АДРЕСА_3 , а також придбала квартиру для її брата ОСОБА_2 , що розташована по АДРЕСА_4 . Також свідок надала показання про те, що вона не отримувала кошти від продажу квартири по АДРЕСА_2 , позивач не мала власних і спільних коштів зі своїм чоловіком.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д.О. від 07 липня 2017 року відкрито провадження по справі (а.с. 20).

В зв`язку закінченням повноважень судді Парфьонова Д.О., 04.06.2018 року справа передана в провадження судді Майної Г.Є. (а.с. 68-69), а в зв`язку з закінченням її повноважень, 23.11.2018 року справа передана в провадження судді Сороки О.В. (а.с. 88).

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_12 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 28 жовтня 2000 року по 25.07.2017 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб (а.с.7) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2017 року(а.с.104).

Суду подано копію договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2008 року, у відповідності до якого ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_2 придбав за 23538 грн. житлову квартиру за АДРЕСА_1 . Відповідно до п.7 договору придбання квартири вчинялося за письмовою згодою дружини ОСОБА_2 ОСОБА_1 (а.с. 58).

Відповідно до поданої заяви, посвідченої секретарем селищної ради Пономаренко Л.В., ОСОБА_1 погодилася з діями свого чоловіка щодо придбання квартири по АДРЕСА_4 на ім`я свого чоловіка, вчинення договору відповідає їх спільному і вільному волевиявленню (а.с. 9)

Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» містяться роз`яснення про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Так, суд бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 05 червня 2008 року продали за 242600 грн. належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 105-106). П.4 зазначеного договору містить дані про те, що продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 242600 грн., які будіть сплачені покупцем після підписання цього договору.

Відповідачем не подано доказів про те, що від продажу майна, яке перебувало у його спільній сумісній власності, він отримав будь-які грошові кошти. Навпаки, і відповідач, і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_6 наполягали на тому, що кошти від продажу квартири отримала виключно ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 08.08.2008 року придбала у власність квартиру за АДРЕСА_6 за 10000 гривень (а.с. 107).

Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст. 60 СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У відповідності до вимог частини третьої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Аналізуючи викладене, з огляду на ту обставину, що при розгляді справи відповідачем не було заявлено самостійної вимоги щодо визнання зазначеного нерухомого майна його особистою власністю, спростовувалася та обставина, що ним отримано кошти від продажу майна, що належало йому на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , взагалі спростовував ту обставину, що ним придбана ця квартира за кошти, які належали йому особисто.

Подані сторонами докази у своїй сукупності доводять суду, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу. В судовому засіданні презумпція спільності права власності на майно відповідачем не спростована, в спосіб, передбачений нормами ЦПК України, а тому квартира АДРЕСА_1 повинна бути визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналізуючи викладене, суд, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов до висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 лютого 2021 року.

Суддя О.В. Сорока.