Справа № 465/1490/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3055/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі а саме: на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2027, 00 гривень ( дві тисячі двадцять сім гривень) щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. Стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі а саме: на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1626, 00 гривень ( одну тисячу шістсот двадцять шість гривень) щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

В обґрунтуванні позовних вимог покликався на те, що за час перебування сторін у шлюбі у них народилися діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що на даний час шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано, з вересня 2018 року діти проживають з ним, відповідачка жодної участі у вихованні дітей не бере, коштів на утримання дітей не дає. За наявно інформацією, відповідачка працює в Республіці Польща по 4 години в день, отримує дохід в розмірі від 90 до 135 злотих в день.

Також зазначає, що виїхавши закордон, відповідачка забрала із собою банківську картку, на яку виплачується допомога при народженні двох молодших дітей.

На підставі вищевикладеного, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів - задоволено.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі а саме: на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2027, 00 гривень ( дві тисячі двадцять сім гривень) щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі а саме: на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1626, 00 гривень ( одну тисячу шісот двадцять шість гривень) щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі а саме: на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1626, 00 гривень (одна тисяча шістсот двадцять шість грн.) щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 768,40 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується в частині розміру присуджених судом аліментів. Стверджує, що такий розмір аліментів є необґрунтовано завищеним та ставить її в скрутне матеріальне становище, оскільки станом на сьогоднішній день вона перебуває у декретній відпустці в зв`язку із народженням дитини у новому шлюбі, тому вважає, що в цій частині судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Стверджує, що судом не надано оцінки доказам поданим відповідачкою, які підтверджують її матеріальну неспроможність сплачувати аліменти у розмірі, зазначеному у позовній заяві.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про вчинення перешкод у спілкуванні з дітьми з сторони позивача та наявність з цього приводу судової справи про визначення місця проживання дітей з нею.

Посилається на те, що розмір аліментів в розмірі прожиткового мінімуму є рекомендованим для суду і може бути присудженим виключно у разі достатності доходу платника аліментів. Враховуючи матеріальний стан відповідачки, остання вважає, що з неї належить стягувати аліменти на утримання дітей у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімум для дітей відповідного віку на кожну дитину, такий розмір аліментів буде співмірним розміру доходів відповідачки,та який вона зможе сплачувати.

Просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру присуджених аліментів та вирішити стягувати з неї на утримання дітей у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дітьми повноліття.

21 січня 2021 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в якості представника позивача в іншому судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи предмет спору, складність справи, скорочені строки розгляду справ даної категорії, відсутність обставин неможливості прибуття ОСОБА_1 особисто в судове засідання, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання та проводити розгляд справи без участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

25 січня 2021 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відрядженні у м. Києві.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене клопотання колегією суддів було відхилено як необґрунтоване, оскільки заявником не подано підтверджуючих доказів з приводу обставин, викладених у заяві.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28 січня 2021 року, є дата складення повного судового рішення - 08 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що з 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народились діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які містяться в матеріалах справи ( а.с. 6-8).

Рішенням Франківського районного суду від 06 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4-5).

Після розірвання шлюбу діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з позивачем ОСОБА_3 , що підтверджується актом Житлово-Будівельного кооперативу № 64 від 28.01.2019 р. № 13.(а.с. 66)

Домовленості (договору) щодо розміру сплати аліментів на утримання дитини, як вбачається із матеріалів справи між сторонами не досягнуто, весь тягар щодо утримання дітей лежить на позивачу, тому у нього є підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

На підставі ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 180 Сімейного кодексу України обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Судом враховано, що регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Згідно зі ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Доводи скаржника стосовно того, що її дохід складається виключно із соціальних виплат, які вона отримує у зв`язку з народженням дитини спростовуються зокрема твердженнями самої ОСОБА_1 в позовній заяві від 28 лютого 2020 року у справі №465/1177/20 про скасування розпорядження органу опіки та піклування та визначення місця проживання малолітніх дітей, в якій вона зазначає, що на даний час вона офіційно працевлаштована та отримує дохід в розмірі мінімальної заробітної плати і крім офіційної заробітної плати отримує премії внаслідок чого отримує заробітну плату у розмірі 8 000 грн. Крім цього вказує, що також здійснює продаж різного роду предметів одягу, які вона самостійно в`яже та продає через мережу інтернет. На підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи містяться фотодокази у вигляді скріншотів з особистого та робочого профілів відповідачки у соціальних мережах.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми не враховуються судом, оскільки вони не стосуються предмету спору та не можуть вплинути на розмір аліментів, які підлягають до стягнення зі скаржника.

За вказаних обставин, при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував вік дітей та потреби на їх утримання, стан здоров`я дітей, матеріальне становище відповідача, а також однаковий обов`язок обох батьків утримувати дітей та дійшов обґрунтованого висновку, про необхідність стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2027, 00 гривень щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1626, 00 гривень щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1626, 00 гривень щомісяця, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання трьох дітей урахуванням їх віку та потреб є мінімально достатнім для забезпечення їм належних умов для життя.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки стягнення аліментів в такому розмірі не буде достатнім для забезпечення належних умов для фізичного, духовного і морального розвитку дітей,

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М.

Приколота Т.І.