Ухвала

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 521/8042/17

провадження № 61-18735св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Канікаєв Юрій Олегович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року у складі судді Поліщук І. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Позов обґрунтовував тим, що 13 липня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 200 000 доларів США, строком до 13 липня 2017 року.

Вважає кредитний договір недійсним з моменту вчинення, оскільки він суперечить ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанові Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року за № 168. Додатком № 1 до договору виступає Графік погашення кредиту. Жодного документа, розписки, які б свідчили про його ознайомлення на час укладення кредитного договору з умовами кредитування не має, оскільки така переддоговірна робота не проводилася.

Просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 13 липня 2007 року № на суму 200 000 доларів США, строком до 13 липня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 10 березня 2020 року у позові відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що підтверджується копіями виписок по особовому рахунку позивача; відповідач надав у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується підписом позивача в анкеті позичальника, копія якої знаходиться в матеріалах справи, відповідні відомості містяться в додатку № 1 до кредитного договору, підписаного сторонами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Одеський апеляційний суд постановою від 16 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спірний договір споживчого кредиту укладений без порушень вимог чинного на момент його укладення законодавства.

Крім того, в апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Канікаєв Ю. О. зазначив, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не повідомили про необхідність оплати витрат на проведення судово-економічної експертизи, він буде змушений заявити клопотання про проведення судової експертизи в суді апеляційної інстанції, проте такого клопотання до суду апеляційної інстанції не надходило.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 через адвоката Канікаєва Ю. О., посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2021 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо інформування про оплату експертизи, про яку заявляв позивач, що призвело до неможливості проведення експертизи. Таким чином, позивач був позбавлений надати до суду докази, які підтверджують його правову позицію.

Суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання про відкладення справи та розглянув справу за відсутності позивача та його представника, чим порушив право позивача на справедливий та неупереджений розгляд справи.

При укладенні спірного кредитного договору відповідачем порушені вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає у ненаданні інформації про умови кредитування, а також у не ознайомленні позивача з орієнтовною сукупною вартістю за кредитом. Банком не було проведено переддоговірну роботу.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що позивач мав можливість якимось чином змінити умови спірного кредитного договору.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2021 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Зазначає, що у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 204/6130/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 755/160/16-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 646/8669/17, вже викладено висновок щодо застосування частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 13 липня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони, укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 200 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 1 010 000 грн за курсом на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банку кредиту в іноземній валюті.

За змістом умов Договору позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару, робіт, послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку. Надання кредиту здійснюється в термін з 13 липня 2007 року по 13 липня 2017 року, тобто на 10 років.

Відповідно до пункту 1.2.2. Договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше «13» липня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Пунктом 1.3.1. Договору перебачено, що за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів, рахуючи з дати одержання кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 13,5 % річних. Після закінчення цього строку та протягом кожного наступного місяця кредитування, розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. Сторони домовилися що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 5.2. цього Договору. Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця за методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов цього договору починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2., 5.2. Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику та ще не повернуті останнім у власність банку, відповідно до умов Договору.

Згідно з пунктом 2.1. Договору передбачено забезпечення виконання зобов`язань позивача за оспорюваним договором, у зв`язку з чим банком приймається застава нерухомості, а саме жилий дім, загальною площею 341,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 319 986 доларів США та земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 157 141 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У цій справі касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

З огляду на пункт 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у подібних правовідносинах.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки виявилося, що після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2020 року у справі № 755/160/16-ц, міститься висновок: «Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач за зустрічним позовом на момент укладання кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано зустрічний позов, суди дійшли правильного висновку про те, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

Крім того, пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов`язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета та інших питань, зазначених в цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмета цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечать умовам цього договору.

Згідно з пунктом 7.4 кредитного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладення цього договору.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що на час укладання кредитного договору у позивача за зустрічним позовом була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту, а також про те, що цей договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не попередив позичальника, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, не свідчать про недійсність кредитного та іпотечного договору».

У постанові від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17 Верховний Суд дійшов висновку: «Суди встановили, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач була ознайомлена з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписами на кожній його сторінці. Такі підписи містяться і на кожній сторінці усіх додатків до нього. Належність підпису позивач нею не оспорювалася.

Підписавши оспорюваний договір з додатками до нього, а також додаткову угоду до кредитного договору, позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, валютних ризиків, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту.

Позовні вимоги позивача про визнання недійсними договорів іпотеки та поруки є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору, а тому їх вирішення прямо залежить від наявності підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Встановивши факти, які повністю спростовують твердження позивача про ненадання їй банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим - введення її, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, та відмову в задоволенні позову позивача».

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 646/8669/17 міститься висновок: «Правильно застосувавши зазначені норми закону, врахувавши умови договору про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року № 0 та інші докази, здобуті під час розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору про надання споживчого кредиту свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору на протязі майже дев`яти років та звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним після набрання законної сили рішенням суду про задоволення позову банку про стягнення з позичальника і поручителя заборгованості за спірним кредитним договором свідчать про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного договору про надання споживчого кредиту, а подання цього позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти у національній валюті в еквіваленті до швейцарського франку. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо укладання оспорюваного договору під впливом обману, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК України позивачем належним чином не доведені.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19)».

Наведене дає підстави для висновку, що правовідносини у справі, яка переглядається та у вищенаведених справах є подібними.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідають висновкам, зазначеним у вищенаведених постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411, частини другою статті 414 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішеннь попередніх інстанцій. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, з урахуванням того, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду) не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судового рішення за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Канікаєв Ю. О., підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Канікаєв Юрій Олегович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року задовольнити.

Касаційне провадження у справі № 521/8042/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Канікаєв Юрій Олегович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року закрити, з підстав передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська