Справа № 159/2840/20
Провадження № 2/159/51/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Лесика В.О.,

з участю секретаря Посполітак Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представник служби у справах дітей

виконавчого комітету Ковельської міської ради Гупіка М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що його баба ОСОБА_4 отримала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де проживала з позивачем та його мамою ОСОБА_5 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли. 27.07.2000 позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 та після реєстрації шлюбу подружжя проживало у квартирі батьків відповідача, хоча позивач був зареєстрований по АДРЕСА_1 . В послідуючому, спірна квартира позивачем була приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та житло перейшло у його власність, що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09.10.2007. У 2008 році позивач з сім`єю в складі трьох чоловік вселились в дане помешкання та відповідач і їх син були зареєстровані у квартирі по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_6 , яку позивач теж зареєстрував за місцем свого проживання. Син ОСОБА_6 з 22.08.2018 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований в м. Києві за місцем навчання. Рішенням Ковельського міськрайонногого суду від 28.05.2019, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначає, що 10.10.2020 відповідач забрала усі речі з квартири (меблі, побутову техніку) та виїхала на інше місце проживання. З даного приводу він звертався в Ковельське районне управління поліції. Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена квартира є особистою приватною власністю позивача, відповідач в квартирі не проживає, особистих речей не зберігає, плату за користування житлом не здійснює, будь-якого інтересу до даного житла не проявляє, а її реєстрація та реєстрація неповнолітньої ОСОБА_6 позбавляє позивача можливості належним чином використовувати свою власність. Усі витрати по утриманню квартири позивач несе самостійно. Вказує, що він є одноосібним власником спірної квартири та має намір її відчужити, проте реєстрація відповідачів створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним майном. З врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні належною йому квартирою, визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом та зняти їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад заперечення відповідача.

Відповідач позов визнала повністю і не заперечувала, щодо його задоволення.

Позиція інших учасників справи.

Представник органу опіки та піклування зазначив, що у випадку визнання відповідачем позову, він також не заперечує проти його задоволення.

Мотивувальна частина рішення.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо правового статусу спірної квартири:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 27.07.2000 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2019 року, яке набрало законної сили.

В шлюбі у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачу ОСОБА_1 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на житло від 09 жовтня 2007 року.

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 30.11.2007, номер витягу: 16866751, реєстраційний номер: 21236292.

З копії паспорта громадянина України слідує, що ОСОБА_3 право на безоплатну приватизацію житла використала в обсязі 11,8 кв.м. при нормі 23,5 кв.м.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.

Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 до частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з врахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався.

При цьому, набуте за Законом України Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації, окрім випадків приватизації, здійсненої у період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18).

Тобто, саме в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Спірна квартира була приватизована позивачем у 2007 році, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому враховуючи норми законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом:

Судом встановлено, що у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_3 та малолітня дочка сторін ОСОБА_6 .

Права позивача, як власника житла, у спірних правовідносинах захищені ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України:

«власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Згідно частини 2 статті 405 ЦК України:

«член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».

Тобто, на період проживання у шлюбі, відповідач набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування спірною квартирою. Проте, такий сервітут є тимчасовим, і припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, на даний час шлюб між сторонами розірвано, позивач та відповідач не підтримують шлюбних відносин, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, тобто не складають сім`ю, в розумінні ст. 3 СК України, тому сам факт припинення сімейних відносин, є підставою для припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратила статус члена сім`ї власника житла.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18.

За приписами ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Щодо наявності обставин, які мають істотне значення в розумінні ч.2 ст. 406 ЦК України, суд зазначає наступне.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Також, як зазначив Верховний Суд у свої постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом.

В позовній заяві позивач вказував на те, що відповідач у квартирі не проживає, забрала всі свої речі, в тому числі меблі та побутову техніку, плату за комунальні послуги не здійснює, інтересу до даного житла не проявляє, будь-яких домовленостей між ним та відповідачем з приводу її проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим позивач просить усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі та не сплачує комунальні послуги нею не заперечується, проте як зазначає відповідач, вона не втратила інтересу до даного житла.

Поряд з тим, відповідач з заявами про усунення перешкод в користуванні квартирою не зверталась, а добровільно, з власної волі, вибула зі спірної квартири, має інше житло для проживання, яке можна вважати її постійним місцем проживання, а тому втратила право сервітутного користування спірним жилим приміщенням.

Судом також враховується, що відповідач ОСОБА_3 житлом забезпечена.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №14-64цс20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Крім того, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та яка, за її доводами, забезпечена іншим житловим приміщенням.

На час звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач в спірній квартирі не проживала з власної волі та жодним чином не довела, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні житлом.

В свою чергу, відповідач не навела причин об`єктивного і непереборного характеру, що мали б бути враховані судом, як поважні причини відсутності в жилому приміщенні за місцем її реєстрації.

Щодо вимоги про зняття з реєстрації місця проживання:

Загальна процедура зняття з реєстрації місця проживання особи визначена абзацом 3 частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналогічну норму містить п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Тобто, зняття осіб з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду про виселення особи з житлового приміщення чи визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленому КАС України.

Таким чином рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням є самостійною підставою для зняття даних осіб з реєстрації місця проживання, а тому дана вимога до задоволення не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За заявою позивача судові витрати покладаються на останнього.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 12-13, 19, 76-78, 81, 133, 137, 141, 247, 258-259, 265, 280-286 ЦПК України, ст. ст. 16, 316, 317, 383, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 9, 64 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повнісю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 22.12.2001 Ковельським МРВ УМВС України у Волинській області, РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 27.11.2000 Ковельським МРВ УМВС України у Волинської області, РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, юридична адреса: Волинська область, м.Ковель, вул.Незалежності, 73, .

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 03.12.2021.

Головуючий: В.О.Лесик