Ухвала

08 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 757/15864/20

провадження № 61-994ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною відмову представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі - ТОВ «Дієса») задовольнити його заяву від 07 квітня 2020 року про повернення грошей у розмірі вартості повернутого товару;

зобов`язати ТОВ «Дієса» повернути йому гроші в розмірі вартості повернутого товару (9 499 грн) згідно з його заявою від 07 квітня 2020 року та стягнути з ТОВ «Дієса» на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що 27 березня 2020 року він придбав в магазині «Ельдорадо» товар «71269241 Консоль Sony PS4 Slim 1Tb Black 3 гри в комплекті». 07 квітня 2020 року у зв`язку з тим, що куплений товар не може бути використаний за призначенням через споживання великої кількості електроенергії, він звернувся до магазину за місцем придбання товару із заявою про повернення сплачених коштів в обмін на куплений товар. При цьому експертиза товару на місці не проводилася. 08 квітня 2020 року на його електронну пошту надійшла відповідь на заяву, в якій було вказано, що заяву не вбачається можливим задовольнити через те, що товар, який повертається, не є належної якості. Того ж дня у відповідь на вищевказаний лист він направив відповідь, в якій зазначив, що відмова продавця задовольнити заяву є протиправною з огляду на норми Закону України «Про захист прав споживачів». У відповіді також пояснив, що заява про повернення коштів зумовлена тим, що інших аналогічних товарів у продавця немає, а якщо є, то запропонував надати їх перелік для подальшого обміну. Також запропонував продавцю протягом трьох днів здійснити експертизу товару на підставі статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів», надавши на це відповідну згоду. Позивач стверджував, що крім надсилання цієї відповіді електронною поштою, продублював її також на офіційну адресу продавця, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 45. Надсилання відповіді підтверджується поштовим листом опису від 08 квітня 2020 року та поштовою накладною № 150. 11 квітня 2020 року на електронну пошту він отримав повідомлення від продавця у відповідь на його лист від 08 квітня 2020 року про те, що дана електронна адреса не визначена як електронна адреса для направлення електронного звернення громадян, хоча саме з цієї електронної пошти він отримував відповідь з відмовою повернути сплачені за товар кошти. Також було зазначено, що оскільки у листі від 08 квітня 2020 року не зазначено адреси проживання, він не буде розглянутий, хоча його адреса проживання була вказана у заяві від 07 квітня 2020 року. Позивач стверджував, що не використовував товар, тому на ньому відсутні подряпини чи потертості, про що стверджує відповідач, а тому він має право повернути товар та отримати грошові кошти. Також зазначав, що неправомірні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, яка полягає у хвилюванні через відмову у поверненні коштів та необхідності витрачати час для збору доказів та написання позовної заяви, а відсутність коштів за придбаний товар поставила його у скрутне фінансове становище в умовах пандемії та карантину в Україні, тому моральну шкоду він оцінив у 1 000 грн.

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, в задоволенні позову відмовив.

19 січня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предмет спору, підстави позову, встановлені судами правовідносини та застосовані до них правові норми свідчать про те, що ця справа відноситься до справ про захист прав споживачів.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом позову у цій справі серед інших вимог є стягнення коштів у загальному розмірі 10 499 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Отже, справа № 757/15864/20 є малозначною в силу вимог пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга містить посилання на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки справедливе та законне рішення у ній дозволить йому реалізувати право на повернення товару до магазину і повернути кошти у розмірі 9 500 грн, які підуть на подолання негативних наслідків карантинних обмежень та на утримання дитини.

Наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з огляду відсутності правових позицій Верховного Суду щодо питання застосування статті 9 та абзацу 2 частини четвертої статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів», а також те, що викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко