Справа № 699/587/21
Номер провадження № 2/699/366/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Свитки С.Л.,

за участю секретаря судового засідання Таран О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 (в режимі відео конференції з Житомирської ВК№4)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

16.06.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом і просив визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування квартири від 28.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П., та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 25.

Відповідач є членом сім`ї попереднього власника вказаної квартири, проте до цього часу зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає у квартирі з квітня 2020 року. За таких обставин позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 з`явився, позов підтримав, просив його задовольнити, та надав пояснення аналогічні змісту позову, зазначивши, що йому не відоме місце перебування відповідача. Право власності на вказану квартиру виникло на підставі договору дарування квартири ОСОБА_3 , який є рідним братом відповідача по лінії матері.

Відповідачі ОСОБА_2 , який відбуває покарання в ДУ «Житомирська ВК-4» та приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов визнав повністю та не заперечив щодо визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність їхнього представника, проти задоволення позову не заперечують.

Вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що даний позов підлягає до повного задоволення.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 28.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П., та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 25 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Із записів будинкової книги вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 08.08.1997 року (а.с.15-17).

Згідно довідки, виданої КП ВЖ «РЕУ» ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з квітня 2020 року (а.с.14).

На підставі вище вказаних доказів вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника вказаної квартири, зареєстрований за даною адресою, але не проживає з квітня 2020 року.

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 року зазначено, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" однією з підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" органами реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї попереднього власника квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за даною адресою, факт реєстрації відповідача порушує право власності позивача на дану квартиру, створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі вільно реалізувати повноваження власника - володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, тому суд приходить до висновку про задоволення позову.

Судові витрати зі сплати судового збору суд залишає за позивачем по його клопотанню.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , місце проживання не відомо, інші відомості суду не відомі, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути поданою до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст складено 03.12.2021.

Суддя Свитка С.Л.