ПОСТАНОВА

Іменем України

24 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/7965/18

провадження № 22-ц/4809/1400/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Письменного О. А., Черненка В. В.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Преміум»,

представник позивача - адвоката Кебкал Владислав Григорович,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою виконувача обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Преміум» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2021 року у складі головуючого судді Драного В. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

14.11.2018 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Преміум» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором № 66/О/15 про надання кредиту на умовах овердрафту від 12.10.2015 в сумі 2613629,94 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.10.2105 між позивачем (кредитор) та ТОВ «Реалагро-центр» (боржник) був укладений зазначений договір, згідно якого банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування шляхом сплати з поточного рахунку позичальника в межах ліміту у розмірі 3000000 грн з кінцевим терміном погашення кредиту 12.20.2016. ПАТ КБ «Преміум» свої зобов`язання за цим договором виконав, а саме надав позичальнику кредитні кошти, однак позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим його заборгованість перед банком по основному боргу (тіло кредиту) станом на 07.11.2018 складає 2613629,94 грн.

Вказав, що 12.10.2015 в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Преміум» (кредитор), ТОВ «Реалагро-центр» (боржник) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки № 66/О/15/П-2, згідно якого поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банк неодноразово проводив переговори як з позичальником так і з поручителем, однак до позитивного результату це не призвело та кредит залишається непогашеним.

Тому банк вважає необхідним стягнути із поручителя ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором по основному боргу (тіло кредиту) у розмірі 2 613 629,94 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена обставина права позивача вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки № 66/О/15/П-2 від 12.10.2015, укладеним між ПАТ «КБ «Преміум», ТОВ «Реалагро-центр» та ОСОБА_1 , порука припинена, оскільки вимогу до поручителя ОСОБА_1 про повернення боргових сум кредитор пред`явив більш ніж через шість місяців, а саме 14.11.2018 після настання строку виконання основного зобов`язання - 11.10.2016, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ПАТ «КБ «Преміум» подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що 12.10.2015 року між ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» та ТОВ «РЕАЛАГРО-ЦЕНТР» був укладений Кредитний договір № 66/0/15 про надання кредиту на умовах овердрафту.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування шляхом сплати з поточного рахунку позичальника, відкритого в Банку, розрахункових документів на суму, що перевищує залишок на такому рахунку, але в межах визначеного цим Договором Ліміту овердрафту. Кредит на умовах Овердрафту надається позичальнику за поточним рахунком Позичальника № НОМЕР_1 (980), відкритим згідно з Договором №7406 про відкриття та обслуговування банківських рахунків юридичної особи від 13.10.2014 в ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ».

Відповідно до п.1.2. та п.1.3.договору ліміт овердрафту не може перевищувати 3 000 000,00 грн. Кінцевий термін погашення кредиту на умовах Овердрафту, по який має бути повністю сплачений кредит, за цим Договором - «11» жовтня 2016 року.

12 жовтня 2015 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 66/0/15 про надання кредиту на умовах овердрафту від 12.10.2015 між банком, ТОВ «РЕАЛАГРО-ЦЕНР» та ОСОБА_1 , був укладений договір поруки № 66/0/15/П-2.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки, поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань.

Сторони домовились, що зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовними та для їх виконання дотримання ніяких інших умов, крім передбачених цим договором поруки та кредитним договором, не потребується.

Відповідно до п. 1.2. Договору поруки, Поручитель та Боржник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і Боржник, в такому ж порядку та строки, що і Боржник. Банк має право вимагати виконання Боргових Зобов`язань частково або в повному обсязі як від Боржника та Поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Банк у разі одержання виконання Боргових Зобов`язань Боржником та/або Поручителем не в повному обсязі має право вимагати/отримати неодержані/невиконані Боргові Зобов`язання від Боржника та/або Поручителя. Боржник та Поручитель залишаються зобов`язаними доти, доки Боргові Зобов`язання не будуть виконані в повному обсязі.

Видача боргового документа за цим Договором поруки не передбачена.

Згідно п. 2.3 поруки, не обмежуючи викладеного в п.2.1. цього Договору, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату Основного боргу, Процентів за користування Кредитом, Підвищеного розміру Процентів при настанні Випадків невиконання умов, неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до п. 4.2.1. договору поруки, Поручитель зобов`язаний забезпечити належне виконання Боргових Зобов`язань, виконати свої зобов`язання за Договором поруки.

Згідно з п. 6.1. Договору поруки, Банк вимагає від Поручителя як солідарного боржника виконувати Боргові Зобов`язання в порядку та строки, передбачені Договором поруки та/або Кредитним Договором. Підписанням цього Договору поруки Сторони підтверджують, що положення цього пункту є достатньою підставою для цілей здійснення Поручителем виконання Боргових Зобов`язань згідно з Договором поруки та/або Кредитним Договором без необхідності направлення Банком Поручителю будь-якої вимоги/документа. Направлення Банком вимоги до Поручителя є його правом, а не обов`язком. У разі направлення Банком вимоги Поручителю, Поручитель зобов`язується виконати все викладене у вимозі, в тому числі, але не виключно виконати Боргові Зобов`язання, в строк, визначений у такій письмовій вимозі Банку.

Так, п. 6.2. договору поруки, передбачено, що збільшення розміру зобов`язання Боржника у випадках, передбачених Кредитним Договором та додатковими угодами/змінами/доповнення до нього (в тому числі, але не виключно, при пролонгації строку кредитування, збільшенні суми Кредиту, Процентів тощо), тягне одночасне збільшення відповідальності Поручителя. Виражена в даному Договорі згода Поручителя на можливе збільшення своєї відповідальності дійсне відносно всіх випадків збільшення Боргових Зобов`язань, які будуть мати місце в період дії Кредитного Договору.

Поручитель приймає на себе ризик виконання умов Договору поруки при істотній зміні обставин, якими керувались Сторони при укладанні цього Договору поруки.

Відповідно до п.7.1-7.2. Договору поруки, цей Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Боргових Зобов`язань та виконання зобов`язань за цим Договором поруки.

Порука за цим Договором припиняється після спливу 3 (трьох) років з настання Кінцевої дати повернення Кредиту, але не пізніше повного виконання Боргових Зобов`язань та виконання зобов`язань за цим Договором поруки.

В зв`язку з не виконанням вимог кредитного договору зі сторони позичальника ПАТ «КБ «Преміум» 09.11.2018 звернулось до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до поручителя про стягнення заборгованості.

Умови договору поруки про його дію до повного виконання боргових зобов`язань та виконання зобов`язань за цим договором поруки, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України.

Сторони у договорі поруки за взаємною згодою передбачили інший строк для пред`явлення вимоги до поручителя, ніж той, який існував у редакції ст. 559 ЦК України станом на момент укладення договору поруки, що не суперечить законодавству.

Аналогічна правова позиція в частині можливості визначення строку для пред`явлення вимоги кредитора до поручителя у договорі поруки викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-6цс14, постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року по справі № 757/6407/14-ц та Постанови Верховного суду у справі № 924/490/19 від 28.01.2020 року.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості 18.10.2018) передбачено, що у разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, положеннями ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спору (02.01.2019), було передбачено трьох річний строк припинення поруки з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання.

Вважає, що трирічний строк, по завершенні якого згідно з п. 7.2. договору поруки, припиняється зобов`язання за договором поруки завершився 10.10.2019.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник відповідача адвокат Юрах В. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Кебкал В. Г., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвокат Юрах В. М., який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

12.10.2015 між ПАТ «КБ «Преміум» (кредитор) та ТОВ «Реалагро-центр» (позичальник) укладено договір про надання кредиту на умовах овердрафту № 66/О/15, за яким банк надав позичальнику кредит у вигляді овердрафту з лімітом кредитування у розмірі 3000000 грн. з кінцевим терміном повернення овердрафту 12.10.2016 включно, зі сплатою за користування овердрафтом 28 % річних (том 1 а.с. 6-12).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 12.10.2015 був укладений договір поруки № 66/О/15/П-2 між ПАТ «КБ «Преміум» (кредитор), ТОВ «Реалагро-центр» (боржник) та ОСОБА_1 , за умовами якого поручитель ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання солідарно із позичальником відповідати за виконання зобов`язань за договором овердрафту № 66/О/15 від 12.10.2015 (том 1 а.с. 13-17).

Як вбачається з п. 1.2 цього договору поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, порядку та строки, що і боржник. Банк має право вимагати виконання боргових зобов`язань частково або в повному обсязі як від боржника так і від поручителя разом так і від будь-кого з них окремо.

Згідно п.п 2.1 порукою за договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, згідно з пунктом 1 частини першої зазначеної статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

У пункті 5.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зроблено висновок про те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15 (провадження № 14-32цс20) звернула увагу, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» - спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Із зазначеної дати, якщо хоча б однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи - сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема, незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300гс18). Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається з урахуванням суб`єктного складу сторін основного зобов`язання, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц (провадження № 14-409цс18).

Сторонами основного зобов`язання (рамкова угода від 15 квітня 2011 року № FW401.372) були юридичні особи АТ «ПроКредит Банк» і ТОВ «Фартнео».

У справі, що переглядається, спір стосується стягнення кредитної заборгованості із поручителів, водночас сторонами основного зобов`язання є юридичні особи, тобто, спір стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів.

Виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення законодавства, спір у справі між позивачем та відповідачами виник з правовідносин, що стосуються правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з вищезгаданими нормами ГПК України.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою, другою та четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції та розглянув в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, ухвалене у справі Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2021 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Кропивницький апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови він може звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 367, 368, 371, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Преміум» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Преміум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Повідомити Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Преміум», що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Попередити Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Преміум» про те, що в разі не подання ним протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією справу буде повернено до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. А. Письменний

В. В. Черненко