СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18665/21

пр. № 2/759/6161/21

11 листопада 2021 року м. Київ

Святошинськийрайонний суд м. Києва

у складі: головуючогосудді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києвів порядку спрощеного спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовними вимогами Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму у розмірі 53037 грн 57 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму у розмірі 69080 грн 93 коп. та суму солідарно стягнути з відповідачів суму судового збору у розмірі 2270 грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ), перебувало ВП №17774549 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 04.06.2009 по справі №2-933 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, під час якого було виявлено у боржника на праві власності виявлено земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :90:524:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка було описане та арештоване і в подальшому проведено прилюдні торги з реалізації арештованого майна та 08.01.2013 відбулися прилюдні торги в яких переможцем став ОСОБА_2 за ціною продажу 143500 грн 00 коп., а 02.03.2013 ПН КМНО Герасименко Н.М. видане свідоцтво про належність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки на праві власності, в подальшому 19.07.2013 ОСОБА_1 перераховано в рахунок погашення заборгованості по аліментах у розмірі 53037 грн 57 коп. та 05.10.2017 кошти у розмірі 69080 грн 93 коп. повернуті ОСОБА_2 , проте боржник не погодився із проведеними прилюдними торгами на підставі чого оскаржив продаж нерухомого майна у зв`язку із чим, рішенням апеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 визнані недійсними: вказані прилюдні торги, протокол №11-0554/12 проведення прилюдних торгів від 08.01.2013, акт державного виконавця про прилюдні торги від 05.02.2013, свідоцтво,посвідчене ПН КМНО, та 29.05.2019 на підставі рішення Святошинського районного суду стягнено зі Святошинського РВДВС ум. Києва ГТУЮ у м. Києві на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 122118 грн 50 коп. та судовий збір у розмірі 1221 грн 19 коп., на підставі чого боржником визнано Відділ, але кошти стягнуто з рахунку Управління юстиції, яке є бюджетною установою, таким чином, з моменту набрання законної сили рішення суду, відповідачі набули обов`язку щодо повернення на рахунок органу ДВС, отриманих внаслідок реалізації арештованого майна, коштів у розмірі 122118 грн 50 коп.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2021 справу прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

27.09.2021 від ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи для надання відповіді щодо предмету позову.

25.10.2021 від ОСОБА_2 надійшла заява до суду в якій зазначив, що ним було добровільно повернуто грошові кошти у розмірі 69080 грн 93 коп., а на підтвердження зазначених обставин надав копії квитанцій на загальну суму 69080 грн 93 коп.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторіна бо з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Заявлена позивачем до стягнення сума складає 122118 грн 50 коп., що за своїм розміром не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначених граничним за вимогами ч. 5 ст. 274 ЦПК України.

Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу занаявними матеріалами.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядаєсправи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші протии України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що згідно розпорядження №17774549/12 від 19.07.2013 з ОСОБА_3 стягнено грошові кошти у розмірі 122118 грн 50 коп., що надійшли від реалізації арештованого майна, згідно протоколу №11-0454/13 від 08.01.213 на рахунок обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документу - листа №2-933 виданого04.06.2009 Святошинським районним судом м. Києва, з яких 53037 грн 57 коп. перераховано ОСОБА_1 в якості заборгованості по аліментах (а.с. 26).

24.12.2020 Міністерство юстиції України ЦМУМЮ (м. Київ) надіслало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.05.2019 зі Святошинського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві стягнено грошові кошти у розмірі 122118 грн 50 коп., які були стягнуті з державних асигнувань, розпорядником яких є ЦМУЮ(м. Київ) (а.с. 20-23).

Главою 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювавча шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондиційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Наведені висновки щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи без підстав не набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власникоміз чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунокіншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) зроблено правовий висновок щодо застосування статті 1212 ЦК України, зазначивши, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, якийабо не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Крім того судами враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.07.2020 у справі №922/2216/18, від 19.02.2020 у справі №915/411/19, від 21.02.2020 у справі №910/660/19 про те, що положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору.

Таким чином, з моменту ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.09.2019 та набрання ним законної сили, у відповідачів виник обов`язок щодо повернення отриманих ними раніше грошових коштів.

При цьому Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено повернення грошових коштів, сплачених переможцем прилюдних торгів, в разі визнання прилюдних торгів недійсними, внаслідок чого необхідно застосувати загальні норми права.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

При цьому суд бере до уваги, надані відповідачем по справі ОСОБА_2 докази, щодо сплати ним зазначеної суми, яку необхідно повернути позивачеві на загальну суму 69080 грн 93 коп., а саме квитанції: №64К5-МВ34-В5С9-0СХВ від 18.02.2021 сума 3500 грн 00 коп.; №М74Р-14ЕН-ВЕМР-ХСХА від 28.01.2021 сума 20000 грн 00 коп.; №57С4-НН86-909Х-А2ЕЕ від 25.01.2021; №0Н18-ЗАТЕ-6Р7С від 17.02.2021 сума 21000 грн 00 коп.; №4Х6К-С034-В29Е-1ХА2 від 02.02.2021 сума 4580 грн 93 коп.

Отже в даному випадку, слід застосувати ч. 1 ст. 206 ЦПК України згідно якої позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Внаслідок чого, судом встановлено, що таким чином, ОСОБА_2 фактично визнано позовні вимоги, шляхом сплати суми коштів, що є результатом виконання позовних вимог позивача по справі.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групидоказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України та прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймаєтьсярішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійснення мправосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорівмають бути належним чином зазначені ідстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «RuizTorija v. Spain» від 09.12.1994, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01.07.2003 № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки у позивача виникло законне право на повернення грошових коштів, внаслідок реалізації арештованого майна, проте враховуючи той факт, що відповідачем по справі фактично виконано позовні вимоги, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення грошових коштів із ОСОБА_1 .

У порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору у розмірі 1135 грн 00 коп.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні, в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 567 грн50 коп.

Крім того, приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 567 грн 50 коп. Така сума є різницею між розміром сплаченогопозивачем судового збору та його частиною, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 206, 1212, 1213 ЦК України; 12, 13, 81, 89, 141, 142, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

позовні вимоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () суму грошових коштів у розмірі 53037 (П`ятдесят три тисячі тридцять сім гривень) 57 копійок, та судовий збір по справі у розмірі 1135 (Одна тисяча сто тридцять п`ять гривень) 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () судовий збір по справі 567 (П`ятсот шістдесят сім гривень) 50 копійок.

Стягнути з державного бюджету на користь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () 50% судового збору, що становить 567 (П`ятсот шістдесят сім гривень) 50 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Оксана УЛ`ЯНОВСЬКА

Повний текст судового рішення виготовлено 19.11.2021.