П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 755/14655/20

Провадження: № 22-ц/824/12397/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Лопатинської Євгенії Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року, що ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27», Товариство з обмеженою відповідальністю «Казантип-15», про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року адвокат Лопатинська Є.Г. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 02 червня 2020 року позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб) із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами розгляду заяви відповідач відмовив у реєстрації місця проживання позивача на тій підставі, що відповідно до ст. 69 ЖК України строк дії ордеру на вселення № 17/05/05/33 від 17 травня 2005 року, виданого балансоутримувачем будинку ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27», становить 30 діб з моменту отримання, що є строком для звернення із заявою про реєстрацію місця проживання. Вважала, що відповідач безпідставно не визнає на позивачем права користування квартирою, чим позбавляє його можливості провести реєстрацію свого фактичного місця проживання, як того вимагає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч. 3 ст. 6 якого визначено вичерпний перелік документів, що подаються для реєстрації, в який, серед іншого, включено ордер. Також зазначила, що застосована відповідачем стаття 69 ЖК України на спірні правовідносини не поширюється, а відповідно до ст. 59 ЖК України ордер є єдиною підставою на вселення у вільне жиле приміщення. Вказала, що метою видачі ордеру є саме надання особі права на вселення у певне житлове приміщення. Крім того зазначила, що виданий на ім`я позивача ордер в судовому порядку недійсним не визнавався, спору щодо незаконності вселення в кімнату та його проживання в ній немає, відповідачем і балансоутримувачами будинку ТДВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» та ТОВ «Казантип-15» претензії до нього з цього приводу не пред`являлись. Він, ОСОБА_1 , вселився у кімнату АДРЕСА_1 та проживає там на підставі ордера, тобто, на законних підставах.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, адвокат Лопатинська Є.Г. в інтересах ОСОБА_1 27 липня 2021 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем у справі має бути територіальна громада міста Києва, як орган місцевого самоврядування, до компетенції якого входить прийняття рішень про управління майном, яке належить до комунальної власності, є неправильними, оскільки будинок, у якому знаходиться оспорювана кімната, не належить до сфери управління відповідача, а переданий на баланс ТДВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27». Крім того зазначила, що відповідач як орган реєстрації місця проживання, відмовивши у реєстрації місця проживання позивача, не визнав право останнього на проживання у вказаному житловому приміщенні. Водночас відмітила, що ТОВ «Казантип-15» та ТДВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» підтримали позовні вимоги, а інших осіб, які були б зареєстровані в житловому приміщенні або проживали разом з ним немає, спір про виселення відсутній. Тобто, будь-яких осіб, які б заперечували право позивача на проживання (користування) житловим приміщенням, не встановлено. Стверджувала, що своїми діями відповідач порушує права позивача на вільний вибір місця проживання, яке закріплене в Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання Україні» та його реєстрацію.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що 17 травня 2005 року ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» на ім`я ОСОБА_1 видало ордер №17/05/058/33 на право заняття вищевказаного житлового приміщення. 02 червня 2020 року позивачу було відмовлено в реєстрації за вказаною адресою з посиланням на п. 18 постанови КМУ від 02 березня 2016 року № 207, ст. 69 ЖК України, через подання неповного пакету документів, а саме сплив термін дії ордеру на житлове приміщення, який був дійсний протягом 30 днів з дня його отримання. Вказала, що вказану відмову ОСОБА_1 оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва, однак рішенням від 23 листопада 2020 року йому було відмовлено в задоволенні позову. Стверджувала, що відповідач не має правових підстав видати ордер на житлове приміщення позивачу, оскільки останній не перебуває на квартирному обліку у Дніпровській РДА та зареєстрований у Дарницькому районі міста Києва. Також відмітила, що між ОСОБА_1 та ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління № 27» 01 червня 2005 року було укладено договір найму на проживання у житловому приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_3 , відповідно до якого балансоутримувач надав у користування позивачу житлове приміщення. Зазначила, що оскільки спірний будинок не належить до комунальної власності Дніпровської РДА та не переданий до сфери управління Дніпровської РДА, відсутні підстави вважати, що Дніпровська РДА порушила права позивача на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні адвокат Лопатинська Є.Г. в інтересах ОСОБА_1 та Сатирь Л.В. в інтересах ТОВ «Казантип-15» підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 23 листопада 1995 року право господарського відання гуртожитком АДРЕСА_3 належало ВАТ ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27» (а.с. 11).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25.05.2005 року №859 будинок АДРЕСА_3 » визнано жилим будинком з загальними квартирами (а.с. 63,120).

17 травня 2005 року ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27» на ім`я ОСОБА_1 був виданий ордер за №17/05/05/33 на зайняття житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 .

01 червня 2005 року між наймодавцем ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27» та наймачем ОСОБА_1 укладено договір найму на проживання у житловому приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 128-130).

Рішенням Київської міської Ради «Про впорядкування прийняття до комунальної власності відомчого житлового фонду та інженерних мереж» від 09.03.2006 № 154/3245 делеговано районним у м. Києві радам право на прийняття до комунальної власності територіальних громад районів у м. Києві об`єктів відомчого житлового фонду та гуртожитків разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, службового житла, майна житлово-експлуатаційних та комунальних підприємств, які обслуговували цей фонд, у тому числі основні фонди, ремонтно-будівельні бази, майстерні, транспортні засоби, прибиральну та іншу техніку, об`єкти благоустрою, які розташовані на території міста Києва та об`єкти соціальної сфери.

На виконання вищевказаного рішення Київської міської Ради Дніпровською районною у місті Києві радою постановлене рішення «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва відомчих житлових будинків» від 16.09.2008 № 267 (а.с. 60).

Додатком до рішення Дніпровської районної у м. Києві ради від 16.09.2008 № 267 є Перелік відомчого житлового фонду, який передається до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, що включає відомчий будинок ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління 27» за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 60 зв.).

Відповідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року № 61 закріплено з 16.02.2015 року на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3 (а.с. 114, 115).

До переліку житлових будинків згідно додатку 1 до розпорядження будинок за адресою: АДРЕСА_3 не включено (а.с. 116, 117).

Згідно повідомлення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.09.2019 року № 103/8489/26/2, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок по АДРЕСА_3 до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не передавався (а.с. 59).

Згідно акту приймання передачі житлового будинку АДРЕСА_3 передачі від 08 серпня 2019 року будинок переданий з балансу ТОВ «Київське шляхове-будівельне управління 27» на баланс ТОВ «Казантип -15» (а.с. 118).

02 червня 2020 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 82).

За результатами розгляду заяви 02.06.2020 року позивачу було відмовлено в реєстрації за вказаною адресою з посиланням на пункт 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, ст. 69 ЖК України, через подання неповного пакету документів, а саме спливу 30 днів з моменту отримання ордеру (а.с. 82, 82 зв.).

Вказану відмову у проведенні реєстрації місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 позивач оскаржував до Окружного адміністративного суду міста Києва шляхом подання позову до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконною та скасування відмови відповідача в реєстрації місця проживання та зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію місця проживання позивача у спірному житловому приміщенні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2020 року по справі № 640/16088/20 у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 111-113).

Рішення набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у сфері управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації будинок АДРЕСА_3 не знаходиться, а тому відповідачем у справі має бути територіальна громада міста Києва, як орган місцевого самоврядування, до компетенції якої входить прийняття рішень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Отже, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина перша статті 3 ЖК Української РСР).

Відповідно до пункту 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМ України) від 08 жовтня 1992 року № 572 із змінами, внесеними згідно з постановою КМ України від 28 грудня 2016 N 1024 користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитками здійснюється згідно зі свідоцтвом на право власності, договором найму (оренди) або іншим документом, що підтверджує право власності чи користування.

За приписами ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду надається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством (установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

В силу положень статті 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду.

Згідно зі статтею 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Як убачається із матеріалів справи, позивач просить визнати за ним право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_3 , який з 08 серпня 2019 року перебуває на балансі ТОВ «Казантип-15».

Отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є також ТОВ «Казантип-15», і яке позивач помилково визначив як третю особу без самостійних вимог.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем та його представником таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Суд першої інстанції, по суті дійшов правильного висновку про відмову у позові, проте не повно встановив обставини у справі, не правильно встановив належність відповідачів, а тому рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 рокуслід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга адвоката Лопатинської Є.Г. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Лопатинської Євгенії Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова