провадження № 22-ц/824/322/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Нежури В.А., Сержанюка А.С.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда, стягувач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда, стягувач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Просив суд визнати неправомірними дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда щодо відкриття виконавчого провадження №63431247 від 27 жовтня 2020 року та накладення арешту на все майно ОСОБА_1 ;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда про відкриття виконавчого провадження №63431247 від 27 жовтня 2020 року;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда про арешт майна боржника №63431247 від 27 жовтня 2020 року;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №63431247 від 27 жовтня 2020 року;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда про стягнення з боржника основної винагороди №63431247 від 27 жовтня 2020 року;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда про арешт коштів боржника №63431247 від 27 жовтня 2020 року.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 20 травня 2014 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у складі третейського судді Ярошовця В.М. у справі № 744/14 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту у сумі 332 965,11 грн.. 16 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва по справі № 755/25532/14-ц винесено ухвалу про видачу виконавчого листа у вказаній справі та передано його стягувачу. 14 серпня 2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.М. було відкрито виконавче провадження на підставі даного виконавчого листа та накладено арешт на все майно скаржника, 26 грудня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 7, ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник зазначає, що в зв`язку із поверненням виконавчого листа стягувачу, річний термін пред`явлення виконавчого листа до виконання розпочався з 26 грудня 2016 року, і відповідно тривав до 26 грудня 2017 року. В червні 2018 року приватним виконавцем Чижиком А.П. стягувачу відмовлено у повторному відкритті виконавчого провадження, в зв`язку з тим, що виконавчий лист №755/25532/14-ц від 03 листопада 2014 року був поданий з пропуском визначеного для виконавчого листа строку. На думку скаржника, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання і не використав свої законні права на стягнення коштів, оскільки виконавчий документ не було пред`явлено до виконання протягом року з дати його повернення стягувачу.

27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурко А.М. з порушенням вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63431247 від 27 жовтня 2020 року з накладенням арешту на все майно боржника за виконавчим листом. Вищевказану постанову скаржник вважає незаконною, оскільки виконавчий лист до виконання був пред`явлений з пропуском річного строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що мало б стати підставою для відмови приватним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року у задоволені скарги ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко Арсена Мохаммеда, стягувач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обставини зазначені в скарзі, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

При цьому, апелянт зазначає, що після винесення постанови держаним виконавцем про повернення виконавчого документу, стягувач на протязі року повторно не пред`явив виконавчий документ до виконання, не скористався своїм правом наданим ЗУ «Про виконавче провадження». Стягувач не скористався правом оскаржити постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу в судовому порядку. Вважає, що судом неправильно враховано ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо строків пред`явлення виконавчого документу, який становить не три роки, а один рік. У стягувача на момент винесення оскаржуваної ухвали не залишилося права на пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання.

Крім того, 24.11.2020 року, 25.11.2020 року, 30.11.2020 року, 07.12.2020 року, 09.12.2020 року до Київського апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, згідно яких апелянт посилаючись на практику Верховного Суду України зазначає, що судом невірно застосовано п. 5 розділу ХІІІ Прикінцевих положень ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року. Суд не врахував, що скаржником надано докази, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не переривався 29.05.2018 року так як не відбулося пред`явлення виконавчого документу до виконання. Вважав неправомірним врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у справі № 910/18165/13, оскільки вони стосуються інших правовідносин.

17.12.2020 року, 19.01.2021 року, 25.01.2021 року до Київського апеляційного суду надійшли пояснення ОСОБА_1 до апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року у який посилаючись на обставини справи наголосив, що виконавчий лист № 755/25532/14-ц від 03.11.2014 року видний до набрання чинності ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, тому строк його пред`явлення становить один рік. Вважає, що приватний виконавець в порушення вимог закону не повернув без прийняття до виконання виконавчий документ.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак, відзив до суду не надійшов.

В судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник стягувача, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», адвокат Павленко С.В. та приватний виконавець Бурко А.М. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що посилання скаржника на пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними та суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у даному випадку повинен застосовуватися трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Що ж стосується інших вимог скарги, то вони є похідними від вимог щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження і заявлені з тих самих підстав, тому суд першої інстанції вважав, що вони також необґрунтовані та безпідставні. При цьому, суд першої інстанції не вбачав неправомірних дій приватного виконавця та порушення прав скаржника.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 листопада 2014 року Дніпровським районним судом м.Києва видано виконавчий лист №755/25532/14-ц за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду (а.с. 13-14, 92).

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час видачі виконавчого документа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

14 серпня 2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.В. за виконавчим листом №755/25532/14-ц було відкрито виконавче провадження №48431219 (а.с.19).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, що діяла на час пред`явлення виконавчого листа до виконання) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються зокрема пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 № 1404-VIII, а Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року втратив чинність.

26 грудня 2016 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 7 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з тим, що майно боржника не розшукано протягом року (а.с.95).

Згідно ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час вчинення виконавчої дії) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

29 травня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чижиком А.П. повернуто виконавчий лист №755/25532/14-ц виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 02 листопада 2014 року стягувачу без прийняття до виконання (а.с. 79-80, 96).

Пунктом 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить про те, що цей закон застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний по суті висновок викладений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі №905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі №5016/149/2011(17/6) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц (провадження №61-20552св18) та від 29 січня 2020 року у справі №344/19847/18 (провадження №61-6732св19).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що після повернення виконавчого документа заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.В. строк пред`явлення до виконання виконавчого листа не сплинув та виконавчий документ №755/25532/14-ц міг бути пред`явлений до виконання до 26 грудня 2019 року (оскільки строк його пред`явлення до виконання не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII від 02 червня 2016 року бо він перебував на примусовому виконанні), а після повернення приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Чижиком А.П. без прийняття до виконання - до 29 травня 2021 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк» по виконавчому листу № 755/25532/14-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 03 листопада 2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 332 965, 11 грн., а також витрати пов`язані з розглядом справи в третейському суді в сумі 3 729, 65 грн. та 243, 60 грн. судового збору(а.с.93-94).

27 жовтня 2020 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурка А.М. із заявою про примусове виконання рішення, в якій просив відкрити виконавче провадження (а.с.90-91).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року).

Згідно з ч.1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурком А.М. відкрито виконавче провадження №63431247 на підставі виконавчого листа №755/25532/14-ц, виданого Дніпровським районним судом м.Києва від 03 листопада 2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 332 965,11 грн., суми витрат, пов`язаних з розглядом справи в третейському суді в сумі 3 729,65 грн. та 243,60 грн. судового збору (а.с. 7, 97)

Крім того, 27 жовтня 2020 року в межах виконавчого провадження №63431247 винесено постанови про арешт майна боржника (а.с.8, 98), про арешт коштів боржника (а.с.11-12, 99).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження №63431247 від 27 жовтня 2020 року, винесена з дотриманням вимог ст. 26, п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

А відтак, вірним є висновок суду, щодо відсутності підстав для визнання неправомірними дій приватного виконавця, порушення прав скаржника, та задоволення скарги ОСОБА_1 .

Крім того, доводи апелянта щодо пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними та суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання скаржника на практику ВСУ на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки вказані судові рішення стосуються інших правовідносин та не можуть бути застосовані при даних обставинах, так як ухвалені за відмінних обставин встановлених судом, а саме в даній справи виконавчий лист на час набрання новим законом чинності перебував на примусовому виконанні, а отже, строк пред`явлення його до виконання відповідно не закінчився.

Інші доводи апелянта, на думку апеляційного суду також не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні скарги, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк