Справа №463/8903/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2021 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Романюка В.Ф.

з участю:

секретаря судового засідання Цюпака В.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача Личаківського ВДВС ЗМУ МЮ у м.Львові Гольонки Р.В.

відповідача приватного виконавця Пиця А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові, в порядку спрощеному позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Романа Володимирович (адреса: 79019, м.Львів, пр. Чорновола, 39), приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича (адреса: 79053, м.Львів, вул. Перфецького, 2а) про відшкодування матеріальних та моральних збитків, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Романа Володимирович, приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича про відшкодування матеріальних та моральних збитків.

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонкою Р.В. та приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. виконуючи рішення Личаківського районного суду м.Львова, згідно виконавчого листа №2/463/604/14 виданого 06.07.2017 порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до цього закону не може бути примусово стягнуто нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку». Крім цього, згідно згаданого закону, не може бути примусово стягнуто/ відчужено без згоди власника нерухоме майно за умови, що у майнового поручителя у власності знаходиться інше нерухоме майно. Оскільки, в позивача не має іншого нерухомого майна, загальна площа квартири АДРЕСА_2 39,3кв.м., а не 140 кв.м., так як це передбачено законом, тому, на думку позивача, відповідачі не могли вчиняти виконавчі дії щодо його нерухомого майна.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.09.2020 р. матеріали позовної заяви ОСОБА_1 передано за підсудністю до Галицького районного суд м.Львова. /а.с.4/.

Ухвалою суду від 26.10.2020 р. матеріали справи залишено без руху./а.с.11-12/.

Ухвалою суду від 13.11.2020 р. у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. /а.с.24-25/.

25.11.2020 від відповідача приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича надійшов відзив на позовну заяву. /а.с.31-66/.

30.11.2020 від відповідача державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Романа Володимирович надійшов відзив на позову заяву. /а.с.72-90, 97-113/.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявив клопотання про залишення позовної вимоги про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича на його користь матеріальних та моральних збитків, - без розгляду. Щодо позовної вимоги про стягнення з державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Р. на користь позивача матеріальних та моральних збитків, то позивач зазначив, що таку підтримує, з підстав викладених у позові. Просив суд таку задоволити.

Відповідач приватний виконавець Пиць А.А. у судовому засіданні клопотання позивача про залишення позовної вимоги щодо нього не заперечив.

Відповідач Личаківського ВДВС ЗМУ МЮ у м.Львові Гольонка Р.В. у судовому засіданні заявлено позовну вимоги до нього заперечив, з підстав викладених у позові. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши клопотання позивача про залишення без розгляду частини позовних вимог, пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд своєю ухвалою залишає заяву без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Оскільки заявлене клопотання позивача ОСОБА_1 про залишення позовної вимоги про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича на користь позивача матеріальних та моральних збитків, - без розгляду, є правом позивача, передбаченим п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, яким він скористався та яке не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує законних прав та інтересів сторін, тому суд приходить до висновку про залишення позовної вимоги про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича на користь позивача матеріальних та моральних збитків, - без розгляду.

Що ж стосується позовної вимоги позивача про стягнення з державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Романа Володимирович на користь ОСОБА_1 матеріальних та моральних збитків, суд зазначає наступне.

Встановлено, що на примусовому виконанні в державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гольонко Р.В. перебувало виконавче провадження ВП №60637249 щодо виконання виконавчого листа №2/463/604/14, виданий 06.07.2017 року Личаківським районним судом м. Львова. В результативній частині зазначено: Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 . /а.с.77-78/

Державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львів ЗМУМЮ (м. Львів) винесено 19.11.2020 постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі ст. 17, 19, 20, 25 ЗУ «Про виконавче провадження». /а.с.79/

Державним виконавцем 19,11.2020 року Личаківського ВДВС у м. Львів ЗМУМЮ (м.Львів) керуючись ст.ст. 3, 27,40 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення виконавчого збору. /а.с.80/.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положення ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Положенням ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Згідно із ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч.5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб.

Частиною 6 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі - Закон про мораторій) протягом дії цього Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Таким чином, Закон про мораторій містить заборону примусової реалізації на нерухоме житлове майно боржника, яке використовується ним як місце постійного проживання.

Так, згідно Акту, складеного державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гальонко Романом Володимировичем, по виконанню виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова про виселення без надання жилого приміщення ОСОБА_1 та інших, 07.02.2020 р. , о 10:30 год. вхід в квартиру у АДРЕСА_4 здійснено шляхом демонтажу дверей. Державним виконавцем встановлено, що рішення суду виконано в повному обсязі, а саме боржник ОСОБА_1 та інші особи виселено з квартири АДРЕСА_5 .

Відтак, на момент проведення електронних торгів боржник ОСОБА_1 не використовував вказану квартиру як місце свого постійного проживання.

Разом з тим, електронні торги щодо примусової реалізації однокімнатної квартири загальною площею 39,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є дійсними та не оскаржувалися в установленому порядку.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, визначено, що електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18, та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З наведеного вище випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи.

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Необхідною умовою для притягнення державного виконавця до відповідальності за дії, бездіяльність такого у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії державного виконавця, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положення ч. 1, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, в тому числі повинен сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Так, згідно приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення.

Такі висновки Верховного Суду викладені в постанові від 28.05.2019 року у справі № 905/2458/16.

Відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine», § 52, п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року, рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У справі "Кайсин проти України" Європейський суд наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов`язкового рішення суду стосовно однієї з сторін.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У рішенні у справі "Янголенко проти України", no. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що у задоволення позову слід відмовити. Оскільки державний виконавець Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Р.В. під час примусового виконання виконавчого провадження ВП №60637249 щодо виконання виконавчого листа №2/463/604/14, виданого 06.07.2017 Личаківським районним судом м.Львова, діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження». Рішення Личаківського районного суд м.Львова від 13.03.2014 року та виконавчі дії державного виконавця Гольонко Р.В. в межах даного виконавчого провадження, як встановлено у судовому засіданні, не оскаржені. Позивачем необґрунтовано та не доведено розмір завданої державним виконавцем Гольонко Р.В. матеріальної та моральної шкоди. Відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення з державного виконавця Гольонко Р.В. на користь позивача моральну шкоду у розмірі один мільйон гривень та матеріальну шкоду у розмірі один мільйон гривень.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 257, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України, ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України, Законом України "Про виконавче провадження", Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд, -

п о с т а н о в и в:

Позовну вимогу ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича (адреса: 79053, м.Львів, вул. Перфецького, 2а) про відшкодування матеріальних та моральних збитків, - залишити без розгляду.

У задоволенні позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до державного виконавця Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гальонко Романа Володимирович (адреса: 79019, м.Львів, пр. Чорновола, 39) про відшкодування матеріальних та моральних збитків, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 лютого 2021 р.

Суддя Романюк В. Ф.