ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2227/21 Справа № 205/6375/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

09 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Свистунової О.В., ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пашніна Анна Володимирівна, подав апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року, тобто з пропуском передбаченого частиною першою статті 294 ЦПК України строку (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2021 року апеляційну скаргу було залишено без руху, з наданням скаржнику десятиденного строку з моменту отримання копії ухвали, зокрема, для звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних підстав для його поновлення.

На виконання вказаної ухвали, 02 лютого 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пашніна Анна Володимирівна, подав засобами поштового зв`язку заяву про усунення недоліків, яка надійшла на адресу апеляційного суду 08 лютого 2021 року, в якій ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскаржуваного рішення він не отримав, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи розписки або поштового повідомлення про його отримання, а його зміст йому став відомий лише 09 листопада 2020 року після ознайомлення з матеріалами справи його представника.

У зв`язку з чим, відповідач вважає, що строк на апеляційне оскарження ним пропущено з поважних причин.

При цьому, відповідач відліковує тридцятиденний строк на апеляційне оскарження згідно частини першої статті 354 ЦПК України (чинної редакції).

Щодо участі представника відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні від 13 січня 2015 року, ОСОБА_1 зазначає, що по-перше, вказаний представник не повідомив його про ухвалення рішення по справі, а по-друге, в матеріалах справи відсутня розписка про отримання ним копії повного тексту оскаржуваного рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи відповідача щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, суд приходить до висновку, що вказані підстави для поновлення строку слід визнати неповажними, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як убачається з матеріалів справи, а саме журналу судового засідання від 13 січня 2015 року, під час проголошення оскаржуваного рішення був присутній представник відповідача ОСОБА_3 (а.с.44-45), що діяв на підставі довіреності від 29 жовтня 2014 року, виданої строком на три роки (а.с.15).

Також, вказаний представник в ході розгляду справи неодноразово приймав участь у розгляді справи, зокрема, подавав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.40-41).

Апеляційний суд звертає увагу, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, зазначена довіреність були чинною, відомостей щодо її відкликання матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи, що рішення по справі ухвалено 13 січня 2015 року, десятиденний строк на апеляційне оскарження згідно частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення) починає відраховуватися з цієї дати та закінчується 23 січня 2015 року, проте апеляційна скарга подана 09 грудня 2020 року.

Посилання відповідача на те, що для обчислення строку на апеляційне оскарження підлягають застосуванню положення частини першої статті 354 ЦПК України (чинної редакції), є помилковим та правового значення для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження немає, оскільки, як зазначалось вище, в даному випадку при вирішенні питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, підлягає застосуванню саме пункт 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням звернення до суду тощо.

Отже, у разі оскарження судового рішення зі спливом значного періоду часу, заявником має бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.

Проте, будь-яких обставин, які є об`єктивно непереборними та переконливо підтверджують неможливість оскарження рішення суду першої інстанції заявником вказано не було.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

Європейський суд з прав людини визнає легітимним обмеження у доступі до суду через значний пропуск строку оскарження рішення суду, що є дотриманням принципу правової визначеності (рішення «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, рішення «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Принцип правової визначеності загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

Відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 357 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Ураховуючи викладене, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року, слід відмовити.

Керуючись ст. 357, 358 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя О.В. Свистунова