05 лютого 2021 року м.Суми
Провадження № 22-ц/816/153/21
судді Сумського апеляційного суду Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 28 січня 2021 року за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Галімон Надії Анатоліївни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТР Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Фікторинг Україна», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення права вимоги, -
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 грудня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України» в частині передачі прав вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що виникли на підставі кредитного договору № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 24 грудня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі прав вимоги за договором іпотеки № PLM-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, а також вирішити питання судових витрат.
Свої вимоги мотивувала тим, що є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_3 , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , котра перебуває під іпотечною забороною на підставі вищевказаного договору іпотеки, укладеного з останнім в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року. Вказувала, що боргові зобов`язання ОСОБА_2 не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки останнє не було фінансовою установою і не було включено до Державного реєстру фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг № 41 від 28 серпня 2003 року. Крім того, з умов оскаржуваного договору купівлі-продажу кредитного портфелю не вбачається реального здійснення оплати за отримані права вимоги до ОСОБА_2 , що суперечить істотним умовам оскаржуваного правочину. Зауважувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як новий кредитор, фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, проте розмір грошової вимоги, яка була відступлена, перевищував ціну її відступлення, що свідчить про відсутність направлення спірного правочину на настання реальних наслідків. Також, відповідачем не виконано вимоги, передбачені п. 4.3 договору купівлі-продажу кредитного портфеля щодо повідомлення боржників/поручителів про укладення договору протягом 20 робочих днів з дати набрання ним чинності. Договір відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., що є порушенням ст. 13-1 ЗУ «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення спірних правочинів, оскільки іпотечне майно знаходиться у м. Суми. До того ж, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні вимог позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд (постанова від 28.01.2021 року), виходив з того, що спірні правочини за своїм змістом не суперечать нормам законодавства. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту суперечності умов зазначених договорів актам цивільного законодавства матеріали справи не містять. Доводи апеляційної скарги не спростовують того, що спірні правочини за своїм змістом не суперечать нормам законодавства.

Проте з висновком суду першої інстанції та колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду не погоджуюсь, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», в якості продавця, і ТОВ «ОТП Факторинг України», в якості покупця відповідно, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, який за своєю договірною конструкцією є договором факторингу, згідно з умовами якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку № 1 до договору), в тому числі кредитний договір № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (боржник ОСОБА_2 ), а покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь подавця винагороду (а.с. 9-16).

Крім того, 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», в якості клієнта, і ТОВ «ОТП Факторинг України», в якості фактора, було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстраційний номер 9966, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, що забезпечені іпотекою/заставою (згідно витягу з додатку №1 до договору), в тому числі за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року та договором іпотеки (майнової поруки) № PLM-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (а.с. 17-19, 25-36).

ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6), котра перебуває під іпотечною забороною на підставі договору іпотеки № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (а.с. 33-36).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. В статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», міститься визначення факторингу, відповідно до якого, факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до вказаної статті факторинг належить до кредитних операцій.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зі статей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та діючої на час укладення договорів частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції 2001 року, вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, фактично боргові зобов`язання ОСОБА_2 , які були відступлені за договором факторингу виражені в іноземній валюті, зокрема з доларів США, то дана фінансова послуга пов`язана з обігом іноземної валюти.

Відповідно до абз. 3 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (далі Декрет), який був чинним на момент укладання оспорюваних правочинів іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України;

Абзацом 1 п. 2 ст. 1 Декрету визначено, що операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України є валютними операціями.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З аналізу вказаних правових норм, враховуючи, що при укладанні договору факторингу до фактора переходить право вимоги валютних цінностей, можна прийти до висновку, що укладання договору факторингу, предметом якого є право грошової вимоги виражене в іноземній валюті є фінансовою операцією, оскільки у фактора виникає право вимагати від боржника виконання зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті, а не її еквіваленті, що відповідає правовій позиції висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Частиною 1 ст. 5 Декрету визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

З огляду на викладене, можна прийти до висновку, що укладання договору факторингу предметом якого є право грошової вимоги, що виражене в іноземній валюті підлягає ліцензуванню згідно з Декретом, оскільки укладання такого договору є валютною операцією в розумінні Декрету.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надана копія свідоцтва про реєстрації фінансової установи(а.с.44), яка не містить ознак належного документу, бо не завірена печаткою як установи, яка видана цей документ, так і відповідачем, який надав її копію.

Згідно додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 28.02.2011 року серія ФК № 241 (а.с.49 зворотна сторінка) відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зареєстрований як фінансова установа, яка має право надавати лише фінансові послуги, які здійснюються без отримання ліцензій та/або спеціальних дозволів відповідно до законодавства, зокрема і право укладати договору факторингу.

Таким чином, має право надавати лише ті фінансові послуги, що не мають ознак валютних операцій, оскільки такі операції потребують отримання спеціальних дозволів (ліцензії), що виходить за межі наданих свідоцтвом повноважень.

З огляду на викладене, вважаю, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути стороною договору факторингу предметом якого є право грошової вимоги, що виражене в іноземній валюті, оскільки не має відповідної ліцензії та правомочностей, згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фінансової установи.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З огляду на те, що предметом укладеного між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» оспорюваного договору факторингу від 24.12.2010р. є продаж вимоги по зобов`язанням за валютним кредитним договором укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 № ML C00/500/2008 від 25.06.2008 року, відносно яких у відповідача ТОВ «ОТП Факторинг України» відсутнє наявне право на здійснення фінансових валютних операцій, то відповідно є правові підстави для визнання в цій частині договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Договір відступлення права вимоги є самостійним видом правочину зобов`язального права.

Але у даному випадку оспорюваний договір відступлення права вимоги від 24.12.2010р. ( у тексті позову допущена помилка у даті складання цього договору, зазначено 26.11.2010р.) згідно його умов, укладено на виконання договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 24.12.2010р. і є похідним правочином від основної угоди, то, враховуючи наведене вимога про визнання недійсним договір відступлення прав вимоги від 24.12.2010 року в частині передачі прав вимоги за договором іпотеки від 25.06.2008 № PML C00/500/2008 з урахуванням викладеного також не відповідає ч.1 ст. 203 і в цій частині вказаний договір відступлення право вимоги слід визнати недійсним.

Таким чином, на мою думку, оскільки і позовні вимоги, у задоволенні яких безпідставно відмовлено, і апеляційна скарга щодо визнання вказаних частин укладених договорів факторингу та відступлення права вимоги недійсними мотивовані саме наведеними вище нормами матеріального права, вважаю, що позов і апеляційну скаргу слід було задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалив нове про задоволення позову.

Викладена мною правова позиція застосування норм матеріального права узгоджується з висновками ВП ВС від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суддя Сумського апеляційного суду С.С. Ткачук