ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8966/21 Справа № 181/656/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвінова Л. Ф. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 2-5, 28-29/.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2016 року. В квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка не є членом її сім`ї, не веде з нею спільного господарства, з дня реєстрації в спірній квартирі фактично не проживає, своїх речей в квартирі не зберігає, оскільки проживає за іншою адресою, будь-які перешкоди у користуванні квартирою їй не створювалися, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідач добровільно з реєстрації не знімається що створює позивачці певні перешкоди та обмежує її можливості у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Відповідач ОСОБА_1 має інше постійне житло, а саме 1/3 частку в приватизованій квартирі АДРЕСА_2 .

Протягом 2017-2020 року відповідач проживає у будинку своєї матері за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач ОСОБА_2 є її сестрою по матері. З 12.10.2017 року вона зареєстрована у спірній квартирі та вважала, що квартира належить її матері ОСОБА_3 та її чоловікові ОСОБА_4 , які сплачували кошти за цю квартиру.

З 12.11.2020 року вона дійсно фактично не проживала за вказаною адресою через те, що до весни 2018 року там проводився ремонт і проживати там було не можливо, крім того відповідач є інвалідом та потребує періодичного стаціонарного і амбулаторного лікування, потребувала постійного нагляду і спостереження зі сторони родичів та лікарів, що перешкоджало їй жити самостійно у вказаному житлі. Крім того, позивачка вийшла заміж та почала разом з чоловіком та донькою проживати у спірній квартирі, проживання з ними також було неможливим /т.1 а.с. 107-110/.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 /т.2 а.с. 13-21/.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що сторонами в достатній мірі не доведено як проживання ОСОБА_1 так і її не проживання у спірній квартирі, суд прийняв до уваги, що ОСОБА_1 має право власності на 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_4 , якою вона може користуватися як власник майна, а тому посилаючись на ч.2 ст. 405 ЦК України та ст., ст. 71,72 ЖК УРСР прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог /а.с. 31-37/.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, в силу ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2021 року залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачу згідно договору купівлі - продажу квартири від 25 жовтня 2016 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.21 Том І), що узгоджується з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22 Том І).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 09.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_5 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , вона дійсно проживає в квартирі з листопада 2020 року (а.с.130 Том І).

В підтвердження проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 , слугує адвокатський запит ОСОБА_5 від 02.12.2020 року (а.с.104) щодо заяв ОСОБА_2 до Межівського ВП, про проникнення та перебування у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , сторонніх осіб за період з 20.11.2020 року та відповідь заступника начальника Межівського ВП майора поліції Бобкіна О.С. від 02.12.2020 року (а.с.105), що дійсно заява такого змісту від ОСОБА_2 надійшла до канцелярії ВП, як вказано у відповіді - «при перевірці даної заяви було встановлено, що за паспортними даними за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрована ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до копії заяви від 04.12.2020 року ОСОБА_1 зверталася до начальника Павлоградського об`єднаного РЕМ АТ ДТЕК Дніпровські електромережі з вимогою невідкладно відновити постачання електричної енергії до квартири АДРЕСА_1 , де вона мешкає (а.с.132), що на думку суду першої інстанції не доводить факту як проживання ОСОБА_1 за зазначеною адресою, так і її непроживання.

Крім того, довідкою № 96 від 01.07.2021 року, наданою КП «Комунсервіс» МСР», суд першої інстанації встановив, що відповідач ОСОБА_1 має право власності на 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.234), якою вона може скористуватися, як власник зазначеного житла, а не зловживати своїм правом на проживання у квартирі, яка належить на праві власності сестри.

Разом з цим, судом при вирішенні даного спору застосовані норми матеріального права як ст. 405 ЦК України, так і ст.ст.71,72 Житлового Кодексу УРСР.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

При вирішенні цього спору підлягає застосуванню лише норма ст. 405 ЦК України, якою врегульовано правило особистого речового права окремого сервітуту користування житловим приміщенням, яке належить особі на праві приватної власності, який припиняється на підставі п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України. Житлове приміщення, яке мають право займати члени сім`ї власника, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом першої інстанції помилково застосовані норми матеріального права, визначеного ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу УРСР, з підстав неможливості їх застосування до спірних правовідносин, оскільки ці норми їх не регулюють. Судом не вірно визначено характер спірних правовідносин сторін, ці норми права регулюють право користування житловим приміщенням членом сім`ї наймача на умовах договору найму житла, і за ними відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР зберігалося право користування цим житлом до спливу шести місяців тимчасової відсутності, а порядок врегулювання відповідних спорів регулюється ст. 72 Житлового Кодексу УРСР, тоді як спір виник між позивачем, яка є власником квартири та відповідачем, яка є сестрою позивача, щодо припинення відповідачем користування власністю позивача, а ці правовідносин врегульовані ст.ст. 391, 405, 406 ЦК України.

Разом з цим, у справі встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2016 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.21 Том І), що узгоджується з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22 Том І).

Відповідач зареєстрована в квартирі з 12 жовтня 2017 року за згодою власника у квартирі АДРЕСА_1 , що узгоджується з відомостями паспорту ОСОБА_1 (а.с.99 Том І), та відповіддю Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області №Р-14а/з-52.2/13-10820 від 02 грудня 2020 року, власником якого з 25 жовтня 2016 року є позивач.

У зазначеній квартирі відповідач проживала щонайменше на час надання відповіді Межівського відділення поліції Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області №Р-14а/з-52.2/13-10820 від 02 грудня 2020 року.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 09 лютого 2021 року, складеним сусідами по квартирі АДРЕСА_1 та підписаним депутатом Межівської ОТГ, встановлено факт проживання ОСОБА_1 з листопада 2020 року за спірною адресою (а.с.130 Том І), що узгоджується із часом її звернення до начальника Павлоградського об`єднаного РЕМ АТ ДТЕК Дніпровські електромережі з вимогою невідкладно відновити постачання електричної енергії до квартири АДРЕСА_1 , де вона мешкає (а.с.132).

За таких встановлених обставин суд першої інстанції дійшов суперечливих та невірних висновків щодо можливого проживання, чи непроживання відповідача ОСОБА_1 за спірною адресою, що не відповідає дійсним обставинам справи, хоча сторони, як позивач у своїй позовній заяві, так і відповідач у письмових поясненнях, визнали факт того, що до листопада 2020 року ОСОБА_1 була відсутня за спірною адресою з підстав перебування її на лікуванні, що також підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №589666 з датою огляду 03 вересня 2020 року(а.с.100 Том І), з чого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту проживання з листопада 2020 року відповідача ОСОБА_1 та відсутністю припинення окремого особистого сервітуту ОСОБА_1 користування житловим приміщенням за спірною адресою та як наслідок відсутністю правових підстав застосування до спірних правовідносин положень ст. 405 ЦК України, а наявність у відповідача ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , як про це зазначено у рішення суду першої інстанції, не має жодного відношення до спірних правовідносин, оскільки судом першої інстанції не надано правової оцінки факту проживання відповідача за спірною адресою та роз`яснення позивачеві про застосування до такого характеру спірних правовідносин сторін ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР, як способу захисту права власності позивача та усунення перешкод у його здійсненні.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим слід зазначити, що позивач ОСОБА_2 , яка є власником квартири за спірною адресою з 25 жовтня 2016 року, з позовними вимогами до відповідача у цій справі про визнання її такою, що втратила право користування квартирою з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, як особу, яка понад рік не проживає у будинку, що належить позивачу, звернулася до суду 06 серпня 2020 року, тоді як підтверджений документально строк відсутності відповідача за спірною адресою охоплює лише час з початку вересня до кінця жовтня 2020 року, який до того ж перериває позивачеві строк в період понад один рік для звернення з цією позовною заявою, передбачений ст.405 ЦК України, а факт відсутності відповідача ОСОБА_1 в інший проміжок часу з 2017 року по вересень 2020 року, визначений позивачем у позовній заяві, останньою не підтверджений документально, відповідачем не спростований, в силу ст.ст.81-83 ЦПК України, а судом першої інстанції на момент розгляду справи по суті 26 липня 2021 року не з`ясований, внаслідок чого не надано цьому правової оцінки, тому суд дійшов помилкового висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Руденка Олександра Вікторовича представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Межівськього районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року - скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Макаров