Ухвала

Іменем України

30 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 755/12210/21

провадження № 61-18626ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у липні 2021 року звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати запис про державну реєстрацію права власності, визнання права власності.

Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, яку просив задовольнити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено повністю.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» (далі - ТОВ «ФК «АСАП») та третім особам вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі знімати з реєстраційного обліку мешканців квартири, вселяти інших осіб до зазначеної квартири, проникати та входити до цього житла, укладати договори щодо оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг та інших дій.

Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо спірної квартири.

Заборонено ТОВ «ФК «АСАП» та уповноваженим товариством особам здійснювати дії щодо примусового входження до спірної квартири, а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб у цьому житловому приміщенні.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем у заяві про забезпечення позову зазначено про наявність доказів, якими підтверджується те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року в частині заборони ТОВ «ФК «АСАП» та третім особам вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі знімати з реєстрації мешканців квартири, вселяти інших осіб до цієї квартири, проникати та входити до цього приміщення, укладати договори щодо оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг та інших дій; заборони ТОВ «ФК «АСАП» та уповноваженим товариством особам здійснювати дії з примусового входження у спірне житлове приміщення, а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб у зазначеній квартирі, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволені цих вимог заяви про забезпечення позову. В іншій частині ухвали суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виснував, що предметом цього позову є вимога колишнього власника майна (квартири) до особи, яка набула право власності на це майно. Правомірність набуття цього майна у власність не спростована, допоки спір про право між сторонами не буде вирішений судом. А тому, інші, окрім арешту, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є очевидно неспівмірними з предметом пред`явлених у справі позовних вимог, свідчать про невиправдане надмірне обмеження прав власника на спірне майно.

Доводи сторони позивача на те, що виселення чи зняття з реєстрації нинішніх мешканців квартири, а також вселення до квартири сторонніх осіб призведе до виникнення потреби подання іншого позову, суд апеляційної інстанції відхилив з огляду на те, що вселення, зняття з реєстрації або виселення з іпотечного майна може бути проведено лише у судовому порядку.

За наведених обставин суд першої інстанції мав ухвалити рішення про часткове задоволення заяві про забезпечення позову, оскільки накладення арешту на предмет іпотеки (спірну квартиру), а також заборона здійснювати реєстраційні дії щодо переходу права власності на це майно є достатнім заходом забезпечення позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 16 листопада 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, залишити без змін ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції помилково вважає, що у наведеній справі достатнім є накладення арешту на спірну квартиру, оскільки без заборони вчинення інших дій відповідач як власник може безперешкодно здійснювати входження у зазначене приміщення, вчиняти інші агресивні дії стосовно зареєстрованих у цьому житлі осіб.

На переконання заявника, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є співмірними пред`явленим позовним вимогам, вжиття таких заходів відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 607/14258/19-ц (провадження № 17251св19), від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції щодо забезпечення позову, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тож умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановлені судами обставини

26 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») укладено кредитний договір № 122/П/76/2007/840, на забезпечення якого укладено іпотечний договір, предмет договору іпотеки - квартира АДРЕСА_1 .

18 травня 2020 року ВАТ КБ «Надра» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» (далі - ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС») право вимоги за зазначеним договором, а також іпотечним договором на підставі договору про відступлення права вимоги.

04 вересня 2020 року ТОВ «ДЕВЕЛОП ФИНАНС» відступило ТОВ «ФК «АСАП» право вимоги за іпотечним договором.

ТОВ «ФК «АСАП» звернуло стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , набувши право власності на зазначене майно, позивач оспорює законність такого переходу, звернувшись до суду із цим позовом.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, заборони здійснювати дії, пов`язані із державною реєстрацією прав на згадану квартиру, заборони знімати з реєстрації мешканців зазначеного житлового приміщення, вселяти інших осіб, входити до житла, укладати договір оренди та договір щодо надання/припинення комунальних послуг, здійснення реєстрації проживання інших осіб, суд першої інстанцій зазначив, що стороною позивача здійснено посилання на докази, які підтверджують, що невжиття заходів забезпечення позову саме у такий спосіб унеможливіть виконання рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заходи забезпечення позову, крім накладення арешту на квартиру та заборони здійснення реєстраційних дій щодо переходу права власності на зазначене житлове приміщення, зробив висновок, що задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі не є співмірним позовним вимогам; достатнім заходом забезпечення позову, враховуючи предмет спору про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності, є накладення арешту на спірну квартиру та заборону здійснення реєстраційних дій щодо переходу права власності на це майно.

У такому висновку суд апеляційної інстанції керувався тим, що суд першої інстанції не навів мотиви задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі, не виклав висновки, що таке забезпечення унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності, тобто допустив невиправдане надмірне обмеження прав власника на спірне майно.

За наведених обставин, доводи сторони позивача, що задоволення позову у повному обсязі унеможливить виселення та зняття з реєстраційного обліку мешканців квартири, вселення інших осіб, відповідно не створить умов для звернення із відповідним позовом, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки наведені позивачем дії зі сторони власника можливі лише у судовому порядку.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що між сторонами дійсно виник спір щодо правомірності відчуження спірної квартири, скасування реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно та визнання права власності на таке майно, тобто предметом спору є оцінка правомірності набуття ТОВ «ФК «АСАП» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тому наступне відчуження спірної квартири зумовить виникнення потреби у вчиненні позивачем додаткових зусиль з метою захисту порушеного права, зокрема, шляхом звернення із позовом до нового власника.

Такий ризик є виправданим, відповідає меті забезпечення позову та є ефективним способом вжиття заходів, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав співмірними заходи забезпечення позову, які відповідають ефективному його способу пред`явленим позовним вимогам шляхом накладення арешту на іпотечне мано та заборони здійснення реєстраційних дій щодо переходу права власності на це майно.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що інші заходи забезпечення позову, ніж ті, що застосував апеляційний суд, не є співмірними позовним вимогам майнового характеру.

Верховний Суд визнає, що вимоги заяви про забезпечення позову, зокрема про заборону знімати з реєстраційного обліку мешканців зазначеного житлового приміщення, вселяти інших осіб, входити до житла, укладати договір оренди та договір щодо надання/припинення комунальних послуг, здійснення реєстрації проживання інших осіб фактично обумовлені метою запобігти чиненню мешканцями спірної квартири перешкод у користуванні цим майном зі сторони власника ТОВ «ФК «АСАП», що не є предметом розгляду у справі № 755/12210/21.

Предметом спору є вимоги щодо оспорення набуття права власності та визнання права власності, відповідно у наведеній ситуації мають бути застосовані такі заходи забезпечення позову, що безпосередньо стосуються титулу власника, зокрема шляхом запобігання можливому відчуженню нерухомого майна. А тому обґрунтованим є висновок, що застосування таких заходів, окрім застосованих судом апеляційної інстанції у цій справі, не забезпечить належний спосіб тимчасового обмеження прав власника на час розгляду цієї справи.

Доводи касаційної скарги про те, що вимоги заяви про забезпечення позову, про які просив позивач та які повністю задоволені судом першої інстанції, відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 607/14258/19-ц (провадження № 17251св19), від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21), Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У справі № 607/14258/19-ц про скасування рішення про державну реєстрацію права власності суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, вжив заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження третім особам спірної квартири та здійснення дій, пов`язаних із виселенням та перешкоджанням у проживанні зареєстрованих осіб. Зазначені рішення залишено без змін постановою Верховного Суду.

У справи № 523/11320/19 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування записів про реєстрацію права власності, припинення права власності, поновлення запису про спільну часткову власність суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про задоволення заяви про забезпечення позову повністю. Судом накладено арешт на квартиру, заборонено вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою, зокрема знімати з реєстрації мешканців квартири, вселяти інших осіб до зазначеного житлового приміщення, проникати та входити до цієї квартири, укладати договори щодо оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг та інших дій; заборонено вчиняти будь-які дії щодо обмеження прав позивачів у володінні та користуванні спірною квартирою; заборонено вчиняти дії щодо реєстрації права власності на спірне житло. Зазначене рішення залишено без змін постановою Верховного Суду.

Зміст наведених рішень дає підставі Верховному Судові у цій справі констатувати, що у згаданих справах Суд касаційної інстанції погодився із висновками судів щодо застосованих заходів забезпечення позову, не виклавши окремого правового висновку щодо застосування норм права у подібних цивільних відносинах з приводу можливості одночасного застосування певних заходів забезпечення позову, які за своїм змістом є способом тимчасового захисту від ймовірності відчуження спірної квартири та з метою недопущення перешкод у користуванні таким майном, тобто такі заходи забезпечення позову спрямовано на захист майнових та немайнових прав.

У справі, яка переглядається (№ 755/12210/21), вирішальне значення має співмірність заходів забезпечення позову заявленим вимогам та їх достатність, виправданість обтяження прав власника, що було предметом дослідження та встановлення судом апеляційної інстанції, який підставно зробив висновок про певну, у частині вимог, невідповідність заявлених позивачем заходів забезпечення позову пред`явленим позовним вимогам.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що з приводу оцінки, зокрема правомірності набуття ТОВ «ФК «АСАП» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнання права власності на це майно дійсно існує спір, Верховний Суд зробив висновок, що забезпечення позову шляхом арешту цієї квартири та заборони здійснювати реєстраційні дії з її відчуження є доцільним, виправданим та достатнім способом охорони інтересів позивача на час розгляду справи.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 напостанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 рокує необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко