ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Харків

Справа № 642/3248/19

Провадження № 22-ц/818/1338/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Ольховським Є.Б., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначає, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Під час перебування в шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 та автомобіль NISSAN MIKRA 1.2. 2010 р.в. д/н НОМЕР_1 . Вказане майно зареєстровано за ОСОБА_2 .

Просить суд визнати за сторонами право власності на Ѕ частину вказаних квартир та залишити за ОСОБА_2 право власності на автомобіль стягнувши на його користь грошову компенсацію вартості Ѕ зазначеного автомобілю в розмірі 150690 грн.

В остаточній редакції позову ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог щодо визнання за ним права на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , та просив визнати за сторонами право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 та просив стягнути на його користь з відповідачки грошову компенсацію вартості автомобіля NISSAN MIKRA 1.2. 2010 р.в.

ОСОБА_2 не визнала позовні вимоги. Подала зустрічний позов в якому вказала що квартира АДРЕСА_3 придбана за її власні кошти та кошти надані її батьками.

Просила суд визнати за нею одноособово право власності на вказану квартиру.

Також просила суд стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль NISSAN MIKRA 1.2. 2010 р.в. д/н НОМЕР_1 та стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини вказаного автомобілю у сумі 75345 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5000грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 776грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції ухвалене щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його первісного позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами по справі у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю.

Зазначає, що відповідачкою не надано доказів, що вказана квартира була придбана за подаровані її батьком кошти.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині незадоволених первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_3 - спільною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину даної квартири, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю даної квартири, тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_3 - спільною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину даної квартири, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю даної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів своєї участі в купівлі спірної квартири та навпаки дослідженими доказами підтверджено що квартира АДРЕСА_3 хоча і придбана під час шлюбу однак вона була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 .

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 02 лютого 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року шлюб між ними розірвано.

20 вересня 2002 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діяли від імені неповнолітнього ОСОБА_6 , продали ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , яка належала їм на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації 27 вересня 1999 року за реєстраційним №4-99-151454, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 вересня 1999 року за реєстровим №П-4-10489. Вартість проданої квартири становила 34 000грн.

Згідно ст.22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 28 КпШС УРСР передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне положення містяться також у ст.ст. 60, 70 СК України.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

У зустрічному позові ОСОБА_2 зазначає, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки була придбана за її особисті кошти, які вона отримала у дар від свого батька. Також зазначає, що ОСОБА_1 при оформленні договору купівлі/продажу спірної квартири присутній не був та він ніколи не був зареєстрований в цій квартирі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

ОСОБА_2 вказує, що протягом певного часу її батьки акумулювали кошти, які подарували їй для придбання спірної квартири.

Так ОСОБА_2 , як на підставу своїх зустрічних позовних вимог посилалася на договір купівлі-продажу приватизованої квартири, укладеного 27 листопада 2001 року, договір дарування квартири від 13 серпня 2002 року, розписку складену ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та довідку Слов`янського культурного фонду, договір дарування грошових коштів від 12 вересня 2002 року.

З приводу вказаних доказів колегія зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що 27 листопада 2001 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , з одного боку, та ОСОБА_10 , з іншого боку, було укладено договір купівлі- продажу приватизованої квартири, згідно якого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на 4-му поверсі 4-х поверхового житлового будинку, яка належала їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане командитним товариством «Аудитор» 22 грудня 1994 року, згідно розпорядження №1386, зареєстрованого в Куп`янському БТІ в книзі №81 за реєстровим №11719. Продаж квартири вчинено за 15 000грн.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 була відчужена шляхом її продажу 27 листопада 2001 року, тобто майже за рік до купівлі спірної квартири.

За таких обставин, колегія суддів не може зробити беззаперечний висновок, що грошові кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 були внесені в рахунок придбання спірної квартири.

Що стосується договору дарування квартири АДРЕСА_5 , укладеного 13 серпня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , на який посилається позивачка, то він є безгрошовим, а тому вважати, що за цим договором була отримана якась сума грошових коштів, яка була у подальшому внесена в рахунок придбання спірної квартири не можна.

Із змісту розписки від 13 серпня 2002 року вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_5 , та отримали від останньої при оформленні договору 5 000грн. за залишені в квартирі меблі, побутову техніку та ремонт.

Крім того, з довідки Слов`янського культурного фонду від 08 липня 2019 року вбачається, що 10 вересня 2002 року ОСОБА_8 дійсно було отримано в борг 11 000грн.

ОСОБА_2 вказує, що кошти отримані батьками при укладені договору дарування та запозичені у Слов`янському культурному фонді були подаровані їй для придбання спірної квартири, про що складено договір дарування від 12 вересня 2002 року.

Також, на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 надано копію договору дарування 12 вересня 2002 року, згідно якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 35 000грн. на придбання квартири АДРЕСА_3 .

Згідно положень статті 243 ЦК УРСР (який діяв на час договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Частиною 1 статті 244 ЦК УРСР (який діяв на час договору дарування) передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Оскільки сторонами, під час укладання договору дарування від 12 вересня 2002 року, не було дотримано форми договору, а саме останній не був нотаріально посвідчений, колегія суддів не може визнати даний доказ допустимим, достовірним та достатнім.

З приводу показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_16 , допитаних в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 69 ЦПК України передбачено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Згідно положень ч.1 ст.90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо не прийняття показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , оскільки останні є близькими родичами позивача за первісним позовом і можуть давати покази з метою допомогти родичу.

Свідку ОСОБА_15 не відомі обставини укладання договору-купівлі продажу спірної квартири.

Що ж стосується показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , то вони помилково прийняті судом першої інстанції до уваги.

Як пояснив свідок ОСОБА_4 дійсно під час продажу нею квартири АДРЕСА_6 - з іншого боку участь приймали тільки ОСОБА_2 та її батько. Їй відомо що певної суми коштів не вистачало і вони чекали у нотаріуса приїзду ОСОБА_8 з потрібною сумою. Нікого з родичів ОСОБА_1 та його самого вона жодного разу не бачила.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_16 в вересні 2002 року він позичив ОСОБА_8 2000 доларів США для купівлі останнім квартири своїй доньці. При цьому було складено розписку яку після повернення ОСОБА_8 боргу ОСОБА_16 віддав позичальнику.

Разом з тим, відсутність ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, не спростовує факту її придбання за спільні кошти подружжя.

Що ж стосується передачі ОСОБА_16 у борг ОСОБА_8 2000 доларів США на придбання спірної квартири, то будь-яких належних та допустимих доказів передачі цих котів ОСОБА_2 на придбання спірної квартири матеріали справи не містять.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, про доведеність того факту, що родиною ОСОБА_2 здійснювалось акумулювання достатньої суми коштів та їх передача відповідачці саме в період часу придбання спірної квартири АДРЕСА_3 - є помилковим.

Доводи позивачки, що її чоловік не був присутній при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири та не був зареєстрований в ній, колегією суддів не приймаються, оскільки дані обставини не підтверджують факту придбання останньої за особисті кошти ОСОБА_2 .

Також колегія суддів звертає увагу на те, що текст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить ніяких посилань або застережень на те, що вона купувалася за особисті кошти ОСОБА_2 , хоча нічого не заважало ОСОБА_2 повідомити нотаріуса, що спірна квартира придбається за її особисті кошти.

За таких обставин вважати, що квартира АДРЕСА_3 є особистою власністю ОСОБА_2 - не можна.

Оскільки той факт, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 останньою не доведений, презумпція спільної сумісної власності не спростована, зазначена квартира підлягає поділу у рівних частках.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року - в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 - скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова