Номер провадження: 22-ц/813/2037/21
Номер справи місцевого суду: 523/7192/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2020 року про залишення заяви без розгляду в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2019 року до Суворовського районного суду м. Одеси було подано заяву, в якій ОСОБА_1 просить встановити факт того, що вона ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженка міста Одеса, УРСР, постійно проживає на території України з серпня 1991року (тобто в т.ч. станом на 13 листопада 1991 року) та по даний час (а.с 8-26).

12 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України залишено без розгляду (а.с 93-94).

25 серпня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаною ухвалою, вважає її незаконною, необґрунтованою, невмотивованою на момент її ухвалення, судом не повно було досліджені обставини справи, не вірно оцінені докази. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не роз`яснив в оскаржуваній ухвалі чому саме він дійшов до такого висновку. Крім того, на думку апелянта, суд зобов`язаний був в доступній формі викласти в своєму рішенні аргументи, які б дозволили сторонам зрозуміти, чому саме суд вважає необхідне залишити заяву про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду. Також апелянт зазначає, що дані правовідносини повинні розглядатися в окремому провадженні та вказує на позиції Верховного Суду та українське законодавство. Апелянт просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12.08.2020 року, заяву ОСОБА_1 повернути на розгляд до Суворовського районного суду м. Одеси.

12 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку представник Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н.О. до апеляційного суду було направив відзив на апеляційну скаргу, у якому, зазначив, що у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, оскільки управління Державної міграційної служби заперечує України в Одеській області заперечує проти факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року. Окрім того, представник Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н.О. зазначає, що відповідна заява є передчасною та посилається на висновки Верховного Суду викладені о постанові від 08.04.2020 року у справі №757/44964/17-ц.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що з заяви ОСОБА_1 , зацікавлена особа Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одеса народилась ОСОБА_2 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_3 ), про що 17 березня 1966 року було видано свідоцтво про народження (а.с.12).

15 листопада 1984 року ОСОБА_2 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_3 ) в м. Одеса народила доньку, ОСОБА_4 (а.с.20).

14 серпня 1985 року між заявницею та громадянином ОСОБА_5 був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорозької області, про що складено відповідний актовий запис № 738 (а.с.13).

Звертаючись до суду із відповідною заявою про встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_6 зазначила, що у серпні 1990 року ОСОБА_6 разом із чоловіком та донькою переїхали до колишньої РСФСР, де проживали в селищі Калининський Панинського району Воронежської області. Після переїзду шлюбні стосунки погіршились, та у серпні 1991 року ОСОБА_6 разом із донькою, ОСОБА_4 , повернулись до м. Одеса.

Як вбачається з довідки, виданої директором загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №49 м. Одеси, донька заявниці - ОСОБА_4 навчалась в ЗОШ І-ІІІ ступенів № 49 м. Одеси в період з 01.09.1991 року по 22.08.1994 року (а.с.19).

25 березня 1992 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 2. У зв`язку із вказаним фактом, Михайловською сільською радою Панинського району, ОСОБА_1 було видано свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 (а.с.14).

В подальшому заявниця втратила паспорт громадянина України, та у зв`язку із цим, звернулась до ВПР та МР ОМУ УМВС ОСОБА_7 в Одеській області із заявою про видачу їй паспорту громадянина України натомість втраченого, на що отримала письмову відповідь, що оскільки ОСОБА_1 була прописана в АДРЕСА_1 з 26.08.1994 року, та 28.12.1994 року була виписана звідти, немає підстав для видачі їй паспорту. Також у письмовій відповіді було зазначено, що заявниця прибула до м. Одеси з Воронежської області, а тому не вважається громадянкою України, та рекомендовано останній звернутись із даною заявою до представництва країни, громадянкою якої вона є (а.с. 16).

Після звернення до різних інстанцій з метою отримання паспорту, ОСОБА_1 звернулась до Генерального консульства Російської Федерації в м. Одеса, з метою отримання інформації щодо відсутності у останньої громадянства РФ.

28 грудня 2018 року заявниця отримала Висновок про проведення перевірки обставин, що свідчать про відсутність громадянства Російської Федерації, з якого вбачається, що на підставі вивчення та перевірки всієї інформації та документів, ОСОБА_1 не є громадянкою Російської Федерації (а.с.17).

Після отримання вищевказаного висновку, ОСОБА_6 звернулась до Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про відновлення паспорта громадянина України заміть втраченого паспорту.

14.03.2019 року заявниця отримала письмову відповідь Т.в.о. начальника Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області № 5155/2936629, з якої вбачається, що в ході перевірки було встановлено адресу проживання гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 , однак оскільки не встановлено факт проживання громадянки ОСОБА_6 на момент 24.08.1991 р. або на момент 13.11.1991 р. на території України, в оформлені паспорту останній відмовлено. Також даним листом заявниці було рекомендовано звернутись до територіального підрозділу Державної міграційної служби за місцем проживання для вирішення питання щодо підтвердження належності громадянства України (а.с.18).

Відповідно до п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (зі змінами, внесеними Указами від 27 червня 2006 року № 588, від 1 лютого 2012 року № 46, від 30 травня 2012 року № 367, 29 березня 2016 року № 120 та від 06.03.2019 року № 56/2019) встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 р. на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Згідно п. 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишньою СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановленні особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Заявниця не має паспорту громадянина колишнього СРСР, скільки втратила його, у зв`язку із чим зверталась до органів ДМС України із відповідною заявою, підтвердження чого були надані до суду першої інстанції разом із заявою про встановлення факту.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 3 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення та якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2018 у справі № 363/214/17-ц перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 13 листопада 1991 року має правове значення, в іншому порядку ОСОБА_1 не зможе довести наявність вказаного факту. Посилання представника заінтересованої особи на передчасність звернення до суду із відповідною заявою, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки законодавчо, а саме Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено певний перелік документів, що необхідно подати особі, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишньою СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку для встановлення належності до громадянства України, який зокрема включає відповідне судове рішення.

Окрім цього представник Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області як у відзиві на заяву про встановлення факту, так і у відзиві на апеляційну скаргу підкреслює, що у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, оскільки управління Державної міграційної служби заперечує України в Одеській області заперечує проти факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року.

Дійсно, відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Залишаючи заяву ОСОБА_8 без розгляду суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 263 ЦПК України, пославшись на вищенаведені заперечення представника заінтересованої особи, лише формально послався на наявність спору про право, не зазначивши у чому саме він полягає та не надавши належної оцінки ані доводам викладеним заінтересованою особою у відзиві, ані вимогам заяви про встановлення факту.

Між тим, як вбачається з заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заявниця просить та відповідно обґрунтовує у своїй заяві факт її постійного проживання на території України з серпня 1991 року, у т.ч. станом на 13 листопада 1991 року, по даний час.

Із заперечень представника заінтересованої особи вбачається, що Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області наполягає на тому, що станом на 24 Серпня 1991 року заявниця реєстрації на території України не мала. Заперечень щодо факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року подані представником заінтересованої особи відзив та відзив на апеляційну скаргу - не містять.

Окремо апеляційний суд звертає увагу, що поняття постійне місце проживання та зареєстроване місце проживання не є тотожними. Зокрема, відсутність реєстрації місця проживання, з огляду на положення статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та статті 33 Конституції України, не є абсолютним підтвердженням обставин того, що заявниця не проживала на території України.

Викладені обставини судом з`ясовано неповно, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо твердження ж представника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н.О., викладені у відзиві, про те, що в судовому порядку, відповідно листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року, не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави, не є релевантними, оскільки належність| певної національності та набуття громадянства України не є предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, оскільки обставини, що мають значення для справи судом першої інстанції було з`ясовано неповно, враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу скасовує та направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2020 року про залишення заяви без розгляду скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

08.02.2021 року м. Одеса