Провадження № 2/234/1092/21
03 лютого 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючої судді - Кравченко О.Ю.
секретар судового засідання Малушка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
14 вересня 2020 року до Краматорського міського суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначили, що 10.09.1993 року вони разом зі своїми доньками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 та всі разом були зареєстровані за вказаною адресою. Згодом, за вказаною адресою також була зареєстрована донька ОСОБА_4 і їх онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У 2014 році ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_5 переїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації та з того часу стали постійно проживати на території цієї держави. На теперішній час у позивачів виникла необхідність розпорядитися вказаною квартирою, але вони цього не можуть зробити у зв`язку з реєстрацією у квартирі відповідачів, які тривалий час не мешкають по даному адресу, комунальні послуги не сплачують і самостійно не бажають знятися з реєстрації, але фактично залишаються користувачами вказаного житлового приміщення, чим перешкоджають позивачам користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Просять визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та винести рішення про скасування їх реєстрації за вказаною адресою.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 21.09.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачам надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 30.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та їх представник, адвокат Шиянь А.О. не з`явилися, надали суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, повістками, клопотання про відкладення розгляду справи не надали. Відзив на позов також від відповідачів не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, без участі сторін, так як про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,, -
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та мешкають за адресою АДРЕСА_1 . Разом з позивачами у вказаній квартирі зареєстровані їх доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та онука ОСОБА_5 , що підтверджується довідками з місця реєстрації (а.с.7, 36-38).
Як вбачається з копії свідоцтва на право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому 14.09.1993 року, власниками квартири АДРЕСА_1 є позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також їхні доньки (відповідачі по справі) - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.6).
Як вбачається з акту від 31.08.2020 №01-20/165-263, складеного головою та секретарем комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 в період часу з 2017 р і по теперішній час 2020 року, фактично не проживають (а.с.8).
Позивачі, посилаючись на те, що відповідачі без поважних причин не мешкають у квартирі, а їх реєстрація перешкоджає їм, як власникам квартири, користуватися та розпоряджатися своїм майном, просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та винести рішення про скасування державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Отже, зазначена норма діючого законодавства регулює взаємовідносини між власником житла та членами його сім`ї.
Разом з тим, згідно зі ст.41 Конституції України, право приватної власності і непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Приписами частини першої ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
У судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
Отже, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як співвласники зазначеної квартири, мають право користуватися житловим приміщенням та не можуть бути позбавлені такого права на підставі ч.2 ст.405 ЦК України внаслідок тривалої відсутності за місцем проживання.
Таким чином, підстави для позбавлення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1 відсутні.
Щодо вимог про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому 14.09.1993 року та не заперечується позивачами, про що зазначено у позовній заяві (а.с.6)
За змістом ст.156 ЖК Української РСР та ст.405 ЦК України, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідачка ОСОБА_5 набула право користування квартирою з 09.06.2000 року як член сім`ї співвласника квартири.
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Разом з тим, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як співвласники спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 , які разом із позивачами мають право користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною квартирою, вимог до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування належною їм квартирою не заявляли.
Крім того, наданий позивачами на підтвердження обставин позову акт Комітету мікрорайону №4 від 31.08.2020 року №01-20/165-263, відповідно до якого ОСОБА_5 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2017 року та письмові пояснення ОСОБА_19 не є належними та достатніми доказами для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою, оскільки не підтверджують того факту, що відповідачка ОСОБА_5 не проживає у спірній квартирі без поважних причин.
Письмові пояснення ОСОБА_19 суд не приймає у якості доказу, оскільки вони не є письмовими доказами в розумінні ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит зазначеної особи у якості свідка позивачами заявлено не було.
Доводи позивачів щодо перешкоджання відповідачів їх законному праву розпорядитися спірною квартирою суд вважає необґрунтованими, оскільки розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а доказів того, що співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали таку згоду або уповноважили позивачів на розпорядження вказаною квартирою, як передбачено ч.2 та ч.3 ст.369 ЦК України, у матеріалах справи відсутні.
Захист прав власників у цій справі в частині несплати відповідачами комунальних послуг, як зазначають позивачі у позовній заяві шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідачів на користування житлом. Враховуючи також те, що позивачі вказані права можуть захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідачів відповідних сум комунальних послуг, сплачених за них.
Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 12,78-81, 141, 258-259, 263-265, 266, 280-283, 289 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області (п.15.5 Перехідних положень ЦПК України) протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 08 лютого 2021 року.

Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко