ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8952/21 Справа № 199/1873/20 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

адвоката Бурби Юрія Михайловича -

представника відповідача ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори та ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , де третіми особами зазначив ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на домоволодіння(а.с. 3-5).

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяження (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 15407093 щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння в цілому за адресою АДРЕСА_1 , яке прийнято на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер:3-1429, видане 27 серпня 2014 року, що видано державним нотаріусом на підставі заповіту, складеного 12 січня 2011 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-49, відносно якого постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі №199/10949/14-ц за розглядом цивільної справи Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апеляційним судом Дніпропетровської області, судові рішення яких скасовані, встановлено факт його нікчемності в силу закону та визнано недійсним свідоцтво про право власності за заповітом від 27 серпня 2014 року, яке стало підставою для вчинення реєстраційних дій щодо права власності ОСОБА_1 на спірне майно. Позивач вважає, що судове рішення касаційної інстанції є підставою для скасування цього рішення державного реєстратора, тому просив скасувати рішення державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу Шугаєвої Н.С., як державного реєстратора, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 15407093 від 27 серпня 2014 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння в цілому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01) (номер запису про право власності 6807418).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі.

Скасовано рішення державної нотаріальної контори, Дніпропетровського міського нотаріального округу, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 15407093 від 27 серпня 2014 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/1 частку на домоволодіння, що находиться за адресую АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), (номер запису про право власності 6807418).

Судові витрати віднесено на рахунок позивача /а.с. 237-242/.

Не погодившись з рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не повно та не вірно встановлені обставини справи, які мають значення для справи, неповно досліджено докази та неправильно надано їм оцінку з невірно встановленими обставинами правовідносин сторін, тому просить скасувати рішення та постановити нове з відмовою у задоволенні позовних вимог (а.с. 248-249).

ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, після виконання апелянтом вимог ухвали від 02 вересня 2021 року про залишення апеляційної скарги без руху, відкрито апеляційне провадження з призначенням справи до апеляційного розгляду.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 27 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення:15407093 від 27.08.2014 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/1 частку на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), (номер запису про право власності 6807418) на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 3-1429, видане 27.08.2014 року, видавник: Четверта дніпровська державна нотаріальна контора.

Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 видане на підставі заповіту, складеного 12 січня 2011 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-49.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, П`ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2020 року по справі № 199/10949/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову. Позовні вимоги задоволено частково.

В мотивувальній частині судового рішення вказано про те, що заповіт, складений 12 січня 2011 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , є нікчемним в силу вимог закону, з підстав його невідповідності ст.ст. 1247, 1248, 1253 ЦК України, Закону України Про нотаріат та Інструкції №20/5, чинній на момент вчинення спірного заповіту, проте у резолютивній частині судового рішення відмовлено у задоволенні вимоги про визнання заповіту нікчемним, з підстав його нікчемності в силу закону, що не потребує додаткового його визнання нікчемним судовим рішенням, також визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 27 серпня 2014 року, видане державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергієвною на ім`я ОСОБА_1 . Вказана постанова набрала законної сили 05 лютого 2020 року, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Відповідно до положень частини першої статті 13 Цивільного процесуального Кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV).

Пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Частиною третьою ст. 26 Закону № 1952-IV, визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Судом встановлено, що підставою для державної реєстрації 27 серпня 2014 року права власності ОСОБА_1 на 1/1 частку домовлодіння, яка розташована в АДРЕСА_1 , став заповіт, складений 12 січня 2011 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , який посвідчений державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-49 та за розглядом позову ОСОБА_2 , пред`явленого до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі №199/10949/14-ц судові рішення скасовані, встановлено факт його нікчемності в силу закону та визнано недійсним свідоцтво про право власності за заповітом від 27 серпня 2014 року, що свідчить про втрату юридичної сили зареєстрованого права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

Суд першої інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження як в поясненнях учасників справи, так і в письмових доказах, що в сукупності з відкритими відомостями державних реєстрів прав узгоджуються з преюдиційними фактами, вірно дійшов стійкого внутрішнього переконання у внесенні суб`єктом державної реєстрації прав відомостей про виникнення в іншої особи права власності на нерухоме майно до Державного реєстру прав з порушенням права позивача, який вважає себе спадкоємцем за законом на це ж саме майна після померлого батька, незаконним рішенням про державну реєстрацію прав, чим за висновками Верховного Суду, викладеними четвертого вересня 2018 року у §§ 5.17, 5.18 постанови Великої Палати № 12-184гс18 про тлумачення пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV і про застосування частини другої статті 26 цього Закону у редакції, чинній на час пред`явлення у цій справі позову ще до 16 січня 2020 року, обґрунтовується рішення в частині скасування рішення державного реєстратора про проведену державну реєстрацію права за неґаторним позовом до ОСОБА_1 , як належного відповідача, щодо права якого вчинене таке рішення, оскільки його наявність порушує речові права позивача та його законні інтереси в дотриманні меж його цивільних обов`язків перед цим відповідачем.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що встановлення факту нікчемності заповіту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі №199/10949/14-ц, є наслідком припинення у відповідача ОСОБА_1 речового права, визнаного цим рішенням, оскільки інших підстав виникнення у неї права власності на нерухоме майно не існує, що потребує внесення відповідних відомостей про це у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а саме про скасування рішення про право власності №6807418 щодо реєстрації права власності ОСОБА_1 , здійсненого 27 серпня 2014 року державним нотаріусом Червертої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського нотаріального округу Шугаєвою Н.С., що також узгоджується з висновками Верховного Суду про застосування чинної з 16 січня 2020 року редакції ст. 26 Закону № 1952-IV, що викладені 28 жовтня 2020 року у § 75.5 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/10963/19, за якими внаслідок введеної Законом № 340-IX від 05 грудня 2019 року заборони на скасування чи вилучення внесених до Державного реєстру прав відомостей про речові права відповідно до чинної редакції ч. 3 ст. 26 № 1952-IV в судовій практиці більше не може забезпечити ефективний захист скасування відповідного запису до Державного реєстру прав, на яке раніше вказував Верховний Суд в § 74 постанови Великої Палати № 14-376 цс18 від 29 травня 2019 року, а натомість способом правового захисту у змісті позову відтепер визнається скасування по суду державної реєстрації прав.

А тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновок суду касаційної інстанції з обґрунтуванням чинними нормами матеріального права.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, оскільки це є переоцінкою вже досліджених доказів судом першої інстанції, яким надана вірна оцінка, а також зазначені в апеляційні скарзі доводи частково стосуються обставин питання про усунення позивача від права на спадкування, зустрічні вимоги щодо чого в цьому провадженні не заявлялись та судами не досліджувались, а як наслідок не були предметом розгляду в судах.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин порушень норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Бурби Юрія Михайловича представника відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров