Справа № 490/6952/19
н/п 2/490/2294/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 , в якій позивачка просить усунути перешкоди у користуванні власністю (житлом) шляхом переміщення вольєру з собаками на відстань не менше 15 метрів від її будинку АДРЕСА_5 , а також стягнути з ОСОБА_3 на її користь 5 000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власницею будинку АДРЕСА_5 .

По сусідству з позивачкою розташований будинок відповідачки АДРЕСА_1 , на прибудинковій території якого розміщений вольєр, в якому поміщенні дві німецькі вівчарки. Вказаний вольєр розташований вздовж спільного паркану, який проходить на відстані одного метру від будинку позивачки. Через що, випорожнення тварин течуть на територію позивачки, крім того має місце постійний гавкіт собак та нестерпний сморід.

Для відновлення своїх прав позивачка звернулася до суду з позовом.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 06.08.2019 року залишено вказаний позов без руху.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 05.09.2019 року постановлено вказаний позов вважати неподаним та повернуто позивачу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.10.2019 року вищезазначену ухвалу суду від 05.09.2019 року скасовано, а матеріали позовної заяви направлено до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 11.11.2019 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду зазначеної цивільної справи.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 21.11.2019 року відкрито загальне позовну провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 20.01.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

21.01.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.01.2021 року прийнято вищезазначену заяву до розгляду.

10.07.2020 року на адресу надійшов відзив відповідачки, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що мешкає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На своєму подвір`ї, яке загороджене від будь - яких сусідів утримує двох собак, які жодним сусідам не заважають, окрім ОСОБА_1 .

Позивачка мешкає в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Не працює, має багато вільного часу, та навмисно виглядаючи через паркан, розхитує його, чим провокує собак, щоб ті на неї почали гавкати.

21.02.2019 року року ОСОБА_1 звернулася до департаменту ЖКП щодо проведення комісійного обстеження за фактом утримання ОСОБА_3 собак щодо порушення санітарних норм за адресою: АДРЕСА_1 .

20.03.2019 року комісією департаменту ЖКП було складено протокол та виявлено порушення, а саме: загорожа, де утримувалися собаки, менше чим 2,5 м, та відходи життєдіяльності тварин потрапляли на територію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить Позивачці.

Зазначає, що 20.03.2019 року йшов дощ, тому на територію земельної ділянки по АДРЕСА_5 потрапили не відходи життєдіяльності тварин, а болото з дощовою водою.

21.03.2019 року відповідачка, щоб не сперечатися з сусідкою, перемістила тварин з вольєру до літньої кухні, де й по сьогоднішній день знаходяться собаки.

Таким чином, тварини з березня 2019 року та сьогоднішній день, тобто півтора року знаходяться у літній кухні та на подвір`ї, яке відгороджене від позивачки двома парканами, між якими розташована земельна ділянка відповідачки. По АДРЕСА_1 , чисто, запаху від тварин немає, відходи життєдіяльності тварин прибираються негайно. Тварини привиті, мають міжнародний ветеринарний паспорт.

Зазначає, що сусідкою ОСОБА_1 не доведено завдання їй моральної шкоди та погіршення здоров`я - порушення сну, цукровий діабет та хвороби хребта, гіпертонія, саме через собак. Вважає, що оскільки позивачка доглядає за літнім батьком 1936 року народження, який не здатний до самообслуговування, з цього і слідує поганий сон позивачки та гіпертонія, а також для людей старших 50-ти років закономірно мати такі захворювання.

За такого в позові просить відмовити.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачка повторно в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи без її участі суду не надала. За такого справа розглядається без участі відповідачки.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали просили задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу №387 від 10.09.1999 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купила 3/5 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. АДРЕСА_5 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2000 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купила 2/5 частин жилого будинку, що знаходиться на земельній ділянці розміром 464 кв.м., за адресою: м. АДРЕСА_5 .

Згідно до відповіді Департаменту житлово-комунального господарства від 25.03.2019 року за №5-386-1/ц-04 щодо проведення комісійного обстеження за фактом утримання собак з порушення санітарних норм та Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, повідомлено наступне. В ході обстеження встановлено, що вольєр влаштовано на невеликій відстані до будинку за адресою АДРЕСА_5 , висота огорожі вольєру не відповідає вимогам Правил утримання домашніх собак та котів у м. Миколаєві (затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 03.09.2009 №36/8 зі змінами та доповненнями), відповідно до яких вона має становити не менше 2,5 м.

Згідно до акту комісійного обстеження від 05.08.2020 року, щодо утримання собак ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що собаки - 2 вівчарки, утримуються у дворі, приймають їжу у дальньому кінці двору, біля літньої кухні. Вздовж сусідського забору по дворі будинку АДРЕСА_1 , встановлено додатковий паркан із сітки на відстані близько 3 м. Екскременти тварин прибираються до побутового сміття та вивозяться, згідно графіку, 2 рази на тиждень. У дворі було прибрано, сторонніх запахів не відчувалось.

Судом встановлено, що з домоволодінням позивачки межує домоволодіння позивачки. На території свого домоволодіння відповідачка утримує двох собак - породи «німецька вівчарка», власником яких є вона.

Вольєр, про перенесення якого позивачкою ставиться вимога, складається з двох металевих жорстких секцій сітки, заввишки 1,6м - 1,7м, та які скріплені між собою під прямим кутом та вільними кінцями прикріплені з одного боку до спільного з позивачкою паркану, який розділяє їх домоволодіння, а іншим до капітального кам`яного паркану відповідачки. Таким чином, вольєр, про який зазначає позивачка, це тимчасова загорожа, прямокутної форми, без даху, висота якої з трьох сторін не перевищує 1,7м.

Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п.п. «б», «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною 1 статті 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

У відповідності до статті 1 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження", домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі; утримання в домашніх умовах - обмеження природної волі домашніх тварин, що виключає їх вільне переміщення за межами квартири, подвір`я окремого будинку;

Статтею 9 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження" встановлено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана: забезпечити домашній тварині необхідні умови, що відповідають її біологічним, видовим та індивідуальним особливостям, відповідно до вимог цього Закону; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм експлуатації жилого приміщення, де утримується домашня тварина (місце постійного утримання), та норм співжиття. Правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування.

Рішенням 36/8 від 03.09.2009 року, було затверджено "Правила утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві".

Так, відповідно до пунктів 2.1. - 2.3. Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві встановлено, що дійсними Правилами визначається порядок утримання і поводження з домашніми тваринами та заподіяння шкоди як оточуючим, так і самій тварині, відповідальність за жорстоке поводження з тваринами.

Умови утримання домашніх тварин повинні задовольняти їх природні потреби в їжі, воді, сні, русі, контакті із собі подібними, у природній активності та інших потребах.

Місце утримання домашніх тварин повинно бути облаштовано таким чином, щоб забезпечити необхідні простір, температурно-вологісний режим, достатнє освітлення, вентиляцію та можливість контакту тварин із природним для них середовищем.

При цьому, пунктом 2.6. Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві встановлено, що при додержанні вимог цих Правил, дозволяється утримувати:

собак - у вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій території або в ізольованому приміщенні - на прив`язі або без неї;

встановити вимогу до висоти огорожі вольєрів, майданчиків тощо в розмірі не менше 2,5 метрів.

Пунктом 2.8. Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві встановлено, що власники домашніх тварин зобов`язані:

- утримувати їх згідно з біологічними особливостями, гуманно поводитися з твариною, не залишати її без догляду, їжі і води;

- дотримуватись санітарно-гігієнічних норм експлуатації жилого приміщення, де утримується домашня тварина, та норми співжиття;

- не допускати, щоб собаки і коти забруднювали квартири, сходові площадки та клітини та інші місця загального користування в будинках, дворах; прибирати в усіх випадках екскременти за своїми тваринами (ця вимога не поширюється на власників собак-поводирів).

Відповідно до пункту 2.5. Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані виконувати вимоги нормативно-правових актів у цій сфері, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та Правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у здійсненні перешкод у користуванні майном.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Таким чином, оцінюючи надані сторонами докази, судом встановлено, що відповідачкою в порушення вимог статті 9 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження", пунктів 2.5., 2.6., 2.8. Правил утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, здійснюється утримання двох собак - породи «німецька вівчарка» з висотою огорожі менше 2,5 метрів, вказане порушує також і права позивачки та створює їй перешкоди у вільному використанні свого майна.

Крім того, судом встановлено, що під час комісійного обстеження 20.03.2019 року, було зафіксовано сильний запах відходів життєдіяльності собак, а враховуючи, що паркан між домоволодіннями розташовано за 1 метр від будинку позивачки, це створило незручності для позивачки, призвело до виникнення негативних емоцій та потребувало додаткових зусиль для організації життя.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до роз`яснень п. 5 та п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що діями відповідачки ОСОБА_3 заподіяно моральну шкоду позивачці ОСОБА_1 , внаслідок чого вона відчула пригнічення та дискомфорт.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивачки, характер та обсяг її страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала позивачка, поведінку відповідачки, ступінь її вини та ту обставину, що відповідачки все таки вживала певних заходів, щодо зменшення негативного впливу на позивачку, майновий стан позивачки, її стан здоров`я, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди стягнути на її користь із відповідачки 4000,00 гривень.

Щодо аргументів позивачки про порушення відповідачкою приписів п. 3.25а, 3.35 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", згідно з яким, відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами має складати не менше 15 метрів, та вимоги щодо, зобов`язання відповідачки перемістити вольєр з собаками на відстань не менше 15 метрів від будинку позивачки, суд зазначає таке.

Як вбачається з пункту п. 3.25 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (діючого до 01.10.2019р) вказаним нормативним актом унормовано відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами, яку слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а, але не менше протипожежних норм згідно з таблицею 1 додатка 3.1. Відповідно до цієї таблиці господарські будівлі (сараї) для худоби, свійських тварин та птахів площею до 50 м2 до житлових будинків та літніх кухонь повинні бути розміщенні на відстані не менше 15 метрів.

При цьому, в ДБН 2.2-12:2019 "Планування і забудова терітоій" (чинний з 01.10.2019) в п.6.1.41 та таблиці 6.7. наведені допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель і споруд. Так, господарські будівлі/сараї/для худоби, інших тварин та птахів общею площею до 50 кв.м. Мають бути розміщені на відстані 15 метрів від житлових будинків.

Суд не приймає вказані аргументи позивачки, оскільки, як вже було зазначено вище, вольєр, про перенесення якого позивачкою ставиться вимога, це тимчасова загорожа, прямокутної форми, без даху, виста якої з трьох сторін не перевищує 1,7м, та яка на думку суду не відноситься до господарських будівель/сараїв/для худоби, інших тварин та птахів общею площею до 50 кв.м., та відповідно до неї не застосовуються приписи ні ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (діючого до 01.10.2019р) ні ДБН 2.2-12:2019 "Планування і забудова терітоій" (чинний з 01.10.2019).

Таким чином, позивачкою не доведено порушення відповідачкою вимог ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", крім того позивачкою не доведено наявність технічної можливості перенести загородку для собак на відстань 15 метрів від її будинку, оскільки не надано суду доказів на підтвердження фактичних розмірів земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та схеми розташування об`єктів (будівель) на вказаній земельній ділянці.

Враховуючи наведене вище, в задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідачки перемістити вольєр з собаками на відстань не менше 15 метрів від будинку позивачки слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню 614,72 грн. сплаченого судового збору (згідно квитанції 0.0..1 від 21.08.2018 року) за вимогу майнового характеру, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12, 77-81, 259, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, в якості відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 614 (шістсот чотирнадцять) гривень 72 копійки, судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін