Постанова

Іменем України

29 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 643/19380/13-ц

провадження № 61-5983св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року у складі судді Сугачової О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивувало тим, що 22 серпня 2008 року Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ML-703/261/2008 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 70 693,00 дол. США із встановленням плавучої процентної ставки в розмірі 5,49 % річних + FIDR, із щомісячним погашенням заборгованості згідно з графіком та остаточним поверненням до 23 серпня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 22 серпня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки № SR-703/261/2008 (далі - договір поруки), за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

26 липня 2013 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір факторингу, за яким банк передав позивачу право вимоги, зокрема за вказаними кредитним договором та договором поруки.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим в нього станом на 18 липня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 4 240 314,95 грн, з яких: за тілом кредиту - 69 907,52 дол. США, що еквівалентно 819 295,79 грн, за процентами - 9 165,55 дол. США, що еквівалентно 107 417,58 грн, за пенею - 3 313 601,57 грн. Враховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 19 березня 2015 року Московський районний суд м. Харкова позовні вимоги задовольнив частково.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 853 426,74 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі 3 441,00 грн в рівних частках з кожного.

У решті вимог відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке у передбачений законом спосіб за договором факторингу набуло право вимоги. Зважаючи на положення частини третьої статті 551 ЦК України, розмір нарахованої позивачем пені підлягає зменшенню до 926 713,37 грн, що дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту та процентами. Правовідносини між банком та відповідачами виникли при отриманні кредитних коштів у доларах США. Оскільки умовами кредитного договору визначено дату остаточного повернення кредиту 23 серпня 2038 року і останній платіж на погашення процентів за користування кредитом позичальник здійснив 12 червня 2014 року, то підстави для застосування позовної давності відсутні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою від 20 травня 2015 року Апеляційний суд Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_4 відхилив, рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою від 16 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував тим, що звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням від 26 червня 2017 року Апеляційний суд Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 березня 2015 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 221 463,80 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року становить 2 591 126,46 грн, яка складається з тіла кредиту в сумі 69 907,52 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року еквівалентно 819 295,79 грн, з нарахованих та несплачених процентів у сумі 40 824,44 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року еквівалентно 477 645,90 грн, та пені в сумі 1 295 563,23 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року еквівалентно 110 731,90 дол. США.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив.

Рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, останній платіж здійснив 22 червня 2009 року, тому, подавши позов 16 червня 2013 року, позивач пропустив позовну давність щодо частини періодичних щомісячних платежів, відповідно на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту станом на 18 липня 2014 року, за процентами - за період з 23 вересня 2010 року до 23 вересня 2013 року та, з урахуванням уточнених позовних вимог, за період з 23 жовтня 2013 року до 18 липня 2014 року.

До вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, тому пеня складає 39 863 505,60 доларів США, що еквівалентно 466 402 763,00 грн, однак на підставі частини третьої статті 551 ЦК України розмір пені підлягає зменшенню до суми заборгованості за тілом кредиту та процентами, що складає 1 295 563,23 грн.

До кредитного договору укладалися додаткові договори, а саме: від 16 січня 2009 року № 1; від 17 березня 2010 року № 3; від 17 березня 2010 року № 4; від 22 серпня 2011 року № 5; від 22 серпня 2011 року № 6, за умовами яких змінено графік платежів та процентна ставка за кредитним договором, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, тому порука ОСОБА_2 припинилася з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою від 16 жовтня 2019 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 і касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнив частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема наданий банком розрахунок заборгованості на предмет його відповідності умовам кредитного договору, не перевірив доводів позичальника про зміну строку виконання основного зобов`язання на підставі вищенаведених умов договору та не спростував їх, не дав належної оцінки доводам та запереченням учасників справи щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди з урахуванням додаткових договорів до договору поруки, не визначився з правовими підставами заявленого позову, не встановив вищевказаних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкових висновків по суті заявлених позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 24 лютого 2020 року Харківський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року змінив в частині розміру стягнення та розподілу судових витрат.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 265 997,81 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 329,28 грн.

Стягнув з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 3 279,58 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» листом від 03 квітня 2014 року № 700/14-4-3/466, надісланим ОСОБА_1 , на підставі пункту 1.9 кредитного договору вимагало достроково виконати боргові зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, тим самим, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги. До суду з позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося 13 вересня 2013 року, а тому порука не є припиненою, наявні правові підстави для стягнення солідарно заборгованості з позичальника та поручителя;

у зв`язку з вимогою про дострокове повернення кредиту, з боржника підлягає стягненню заборгованість за останні три роки, що передували зверненню позивача до суду, в межах строку позовної давності, з 13 вересня 2010 року до 13 вересня 2013 року;

позивач звернувся до суду з позовом 13 вересня 2013 року, тобто вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а тому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося;

заборгованість позичальника складає за тілом кредиту - 69 907,52 дол. США, за відсотками - 9 165,55 дол. США, а у поручителя за період з 13 квітня до 26 липня 2013 року, тобто за 104 дні, розмір нарахованих відсотків складає 3 049,52 дол. США;

пеня нарахована з 26 липня 2013 року до 29 квітня 2014 року, складає 72 220,67 дол. США, враховуючи, що банк звернувся з позовом до суду 13 вересня 2013 року, тобто за 49 днів, пеня позичальника за період з 26 липня 2013 року до 13 вересня 2013 року в межах строку позовної давності становить 38 818,13 дол. США (79220,67/100*49 днів); поручителя ОСОБА_2 - 35 739,64 дол. США (72938,04/100*49 днів);

сума заборгованості позичальника в загальному розмірі становить 117 891,2 дол. США, з яких: 69 907,52 дол. США - тіло кредиту; 9 165,55 дол. США - відсотки; 38 818,13 дол. США - пеня, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року 11,649106 грн за 1 дол. США, становить 1 373 327,09 грн;

заборгованість поручителя - 108 677,68 доларів США, з яких: 69 888,52 дол. США - тіло кредиту; 3 049,52 дол. США - відсотки; 35 739,64 дол. США - пеня, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 липня 2014 року 11,649106 грн за 1 дол. США, становить 1 265 997, 81 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 21 травня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, зупинив виконання постанови суду апеляційної інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статті 559 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 404/2306/16-ц, статті 267 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц, статті 215 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, статті 257, 261, 262, 526, 530, 610, 612 ЦК України, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статті 533 ЦК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що право дострокової вимоги у банку виникло з моменту не внесення останнього платежу з 2009 року, а тому позивачу було відомо про наявність простроченої заборгованості під час укладення договору факторингу; строк позовної давності сплинув у травні 2012 року; надані позивачем розрахунки заборгованості є неналежним доказом, оскільки спростовуються квитанціями про сплату заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 22 серпня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 70 693,00 дол. США із встановленням плавучої процентної ставки в розмірі 5,49 % річних + FIDR, із щомісячним погашенням заборгованості згідно з графіком та остаточним поверненням до 23 серпня 2038 року.

До кредитного договору сторони уклали додаткові договори:

від 16 січня 2009 року № 1, згідно з пунктом 2.1.1 якого кредитний договір доповнено графіком платежів, а пунктами 2.1.4, 2.1.5 передбачено збільшення процентної ставки на 4 % у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань;

від 25 серпня 2009 року № 2 та від 17 березня 2010 року № 3, згідно з якими внесено зміни та доповнення до кредитного договору в частині використання для розрахунку фіксованої процентної ставки у певні періоди;

від 17 березня 2010 року № 4, згідно з умовами якого внесено зміни та доповнення до кредитного договору щодо права банку вимагати дострокового виконання зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині;

від 22 серпня 2011 року № 5, згідно з яким внесено зміни та доповнення до Кредитного договору в частині використання для розрахунку фіксованої процентної ставки у певні періоди;

від 22 серпня 2011 року № 6, згідно з яким передбачено збільшення процентної ставки на 4 % у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань.

26 липня 2013 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір факторингу кредитного портфелю, згідно з яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором № ML-703/261/2007 від 22 серпня 2008 року та договором поруки № SR 703/261/2008 від 22 серпня 2008 року.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, у ОСОБА_1 станом на 18 липня 2014 року утворилася заборгованість за тілом кредиту - 69 907,52 дол. США, за процентами - 9 165,55 доларів США, за пенею - 282 737,53 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 559 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 404/2306/16-ц, статті 267 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц, статті 215 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, статті 257, 261, 262, 526, 530, 610, 612 ЦК України, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12;

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статті 533 ЦК України.

Касаційне провадження слід частково закрити, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції у жовтні 2019 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема наданий банком розрахунок заборгованості на предмет його відповідності умовам кредитного договору, не перевірив доводів позичальника про зміну строку виконання основного зобов`язання на підставі вищенаведених умов договору та не спростував їх, не дав належної оцінки доводам та запереченням учасників справи щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди з урахуванням додаткових договорів до договору поруки, не визначився з правовими підставами заявленого позову, не встановив вищевказаних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкових висновків по суті заявлених позовних вимог.

При новому апеляційному перегляді цієї справи апеляційний суд врахував вказівки, викладені в постанові суду касаційної інстанції та встановив, що відповідно до листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 03 квітня 2014 року № 700/14-4-3/466, надісланого ОСОБА_1 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі пункту 1.9 кредитного договору вимагало достроково виконати боргові зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, тим самим, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги.

Банк звернувся з позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості 13 вересня 2013 року, а тому порука не є припиненою, наявні правові підстави для стягнення солідарно заборгованості з позичальника та поручителя.

У зв`язку із невиконанням позичальником ОСОБА_1 передбачених кредитним договором кредитор відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору скористався своїм правом на повернення кредиту достроково, кредитор звернувся до суду з позовом 13 вересня 2013 року, а тому стягненню підлягає заборгованість за останні три роки, що передували зверненню позивача до суду, в межах строку позовної давності, з 13 вересня 2010 року до 13 вересня 2013 року.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що станом на 18 липня 2014 року заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 69 907,52 дол. США, за процентами - 9 165,55 дол. США, за пенею - 282 737,53 дол. США. Заборгованість поручителя складає 69 888,52 дол. США.

Враховуючи, що банк звернувся до суду з позовом 13 вересня 2013 року, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а тому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 серпня 2008 року вбачається, що відсотки нараховано з 22 травня 2012 року до 26 липня 2013 року в розмірі 9 165,55 дол. США. (а. с. 214 том 1).

Таким чином, заборгованість позичальника складає за тілом кредиту - 69 907,52 дол. США, за відсотками - 9 165,55 дол. США, всього - 79073,07 доларів США, а у поручителя з 13 квітня 2013 року до 26 липня 2013 року, тобто за 104 дні, розмір нарахованих відсотків складає 3 049,52 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з розрахунку, пеня нарахована з 26 липня 2013 року до 29 квітня 2014 року, складає 72 220,67 доларів США, враховуючи, що банк звернувся з позовом до суду 13 вересня 2013 року, тобто за 49 днів, пеня позичальника за період з 26 липня 2013 року по 13 вересня 2013 року в межах строку позовної давності становить 38 818,13 дол. США (79220,67/100*49 днів); поручителя - 35 739,64 дол. США (72938,04/100*49 днів).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 265 997,81 грн, а з боржника на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 329,28 грн (1 373 327,09 грн - 1 265 997,81 грн).

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Щодо неврахування висновку щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16

Пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновку Верховного Суду України щодо застосування статті 215 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги відповідача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Так, Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, на яку посилався заявник, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до особи про визнання недійсним нікчемного правочину, дійшов висновку про те, що статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 ЦК України, частина третя статті 36 Закону).

Вимоги про встановлення нікчемності оспорюваного договору позивачем до суду пред`явлено не було, а захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено та не є ефективним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав позивача. Позивач не позбавлений права подачі позову до суду про застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України).

Однак, предметом позову в цій справі, що переглядається є стягнення заборгованості за кредитним договором, а у справі № 369/2770/16 правовідносини виникли щодо визнання недійсним нікчемного договору банківського вкладу.

Наведене дає підстави для висновку, що у прикладі, зазначеному заявником, як вимоги, так і підстави позову не є аналогічними, а також мають різне матеріально-правове регулювання спірних відносин, що дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справою № 369/2770/16, яка наведена заявником як приклад неоднакового застосування норм права судами.

Щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку про застосування статті 559 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 404/2306/16-ц

Так, Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 404/2306/16-ц (провадження № 61-30210св18), про яку зазначав заявник, дійшов висновку про те, що аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Крім того, обов`язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов`язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов`язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Встановлення додаткових комісій в основному зобов`язані взагалі не віднесено до тих умов, які б спричинили збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Однак, відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх прав та інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції стосуються прав та інтересів поручителя ОСОБА_2.

У спорі з декількома відповідачами, один з них може подати касаційну скаргу на судові рішення суду тільки щодо вирішення тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів (крім випадку наявності повноважень на представництво їх інтересів). Інші відповідачі, у свою чергу, мають право як погодитися з рішеннями суду, так і оскаржити цей судовий акт, однак в частині, що стосується вирішення питання про їхні права та (або) обов`язки.

Враховуючи те, що поручитель касаційну скаргу на судові рішення не подавав, боржника на представництво своїх інтересів не уповноважував, суд касаційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо частини вимог, які не були звернуті до заявника, - ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині свого судового рішення, а тому доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 559 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 404/2306/16-ц, є необґрунтованими.

Щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку про застосування статті 267 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц, статей 257, 261, 262, 526, 530, 610, 612 ЦК України, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц (провадження № 61-11145св18), на яку посилався заявник, дійшов висновку про те, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, суд апеляційної інстанції у справі № 761/13715/13-ц обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, Велика Палати Верховного Суду дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Однак, у справі, що переглядається суд апеляційної інстанції врахував частину першу статті 261 ЦК України та частину четверту статті 267 ЦК України, та дійшов висновку про те, що оскільки кредитор звернувся до суду з позовом 13 вересня 2013 року, стягненню підлягає заборгованість за останні три роки, що передували зверненню позивача до суду, в межах строку позовної давності, з 13 вересня 2010 року до 13 вересня 2013 року. Крім того, враховуючи частину другу статті 258 ЦК України, суд апеляційної інстанції вирішив, що підлягає до стягнення пеня позичальника за період з 26 липня до 13 вересня 2013 року в межах строку позовної давності у розмірі 38 818,13 дол. США (79220,67/100*49 днів); поручителя - 35 739,64 дол. США (72938,04/100*49 днів).

Крім того, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, обґрунтовано виходив з того, що кредитор звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості 13 вересня 2013 року, тобто строк виконання вимоги настав, а тому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.

Таким чином, доводи скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку про застосування статті 267 ЦК України, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц, та статей 257, 261, 262, 526, 530, 610, 612 ЦК України, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Щодо відсутності висновку Верховного Суду

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

У касаційній скарзі заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 533 ЦК України у подібних правовідносинах.

Однак, Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновок щодо застосування статті 533 ЦК України у подібних правовідносинах.

Зокрема, у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19) Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України). Прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Таким чином, враховуючи те, що вже викладено висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 533 ЦК України), судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають таким висновкам і Верховний Суд не вважає за необхідне від них відступати, касаційне провадження в частині, що відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підлягає закриттю.

Доводи касаційної скарги про те, що право дострокової вимоги у банку виникло з моменту не внесення останнього платежу з 2009 року, а тому позивачу було відомо про наявність простроченої заборгованості під час укладення договору факторингу; строк позовної давності сплинув у травні 2012 року; надані позивачем розрахунки заборгованості є неналежним доказом, оскільки спростовуються квитанціями про сплату заборгованості, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 369/2770/16 та на який посилався заявник в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судового рішення за касаційною скаргою ОСОБА_1 і цій частині підлягає закриттю.

Оскільки вже викладено висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, про який зазначено у касаційній скарзі, касаційне провадження в частині, що відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підлягає закриттю.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки ухвалою від 21 травня 2020 року Верховний Суд зупинив виконання постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього судового рішення.

Керуючись статтями 369, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Частково закрити касаційне провадження у справі № 643/19380/13-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у частині відкритій на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України щодо неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року в незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська