Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 303/4434/18

провадження № 61-10715св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Мукачівська міська рада Закарпатської області,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Мукачівської міської ради Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Позовну заяву мотивовано тим, що 28 квітня 1976 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_4 ) укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними прибудовами на АДРЕСА_1 . Під час переходу права власності на підставі цього договору до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі статті 90 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР) перейшло право користування земельною ділянкою, площею 0,1645 га, з фруктовим садом.

Після смерті ОСОБА_6 власником 1/2 частки житлового будинку з належними до нього надвірними прибудовами на АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності була ОСОБА_4 .

З квітня 1976 року ОСОБА_4 та члени її сім`ї безперервно користуються земельною ділянкою, площею 0,1645 га, з розміщеним на ній фруктовим садом.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до виконавчого комітету Мукачівської міської ради з питання безоплатної передачі їй у власність земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні на АДРЕСА_1 . Однак дізналася про те, що частина земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, передана у приватну власність ОСОБА_2 , яка відчужила її ОСОБА_3 .

Вилучення (викуп) земельної ділянки у ОСОБА_4 як землекористувача при передачі її у власність ОСОБА_2 не проводилося.

ОСОБА_4 не погоджувала межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 і не була присутня під час складання актів про їх погодження. Її підписи на акті прийому-передачі межових знаків на зберігання та акті погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувача та (або) землевласниками є сфальсифікованими.

ОСОБА_2 своїми неправомірними діями, які проявилися у підробці підпису ОСОБА_4 , а Мукачівська міська рада Закарпатської області, затвердивши технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , порушили права ОСОБА_4 на безоплатну приватизацію спірної земельної ділянки.

11 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, на АДРЕСА_1 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним пункт 18 додатку № 1 до рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» у частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2019 року у складі судді Куцкіра Ю. Ю. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 18 додатка 1 до рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ухвалено без дотримання передбаченого законом порядку та на підставі документів, які містили недостовірні відомості. Так, технічна документація на спірну земельну ділянку містить недостовірні дані, зокрема, щодо меж земельних ділянок суміжних землекористувачів, а саме те, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка, позначена літ. від «В» до «Г», а не від «Г» до «Д», а також зазначено невірну адресу проживання ОСОБА_4 , замість: АДРЕСА_1 , зазначено і АДРЕСА_2 .

В акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та (або) землевласниками від 2017 року відсутня дата його складання та підпис посадової особи.

Крім того, підписи в технічній документації на спірну земельну ділянку від імені ОСОБА_4 виконані не нею, а іншою особою, що підтверджується відповідним висновком експерта.

Представником Мукачівської міської ради Закарпатської області не було надано суду належні та допустимі докази того, що у ОСОБА_4 , як землекористувача, вилучалася спірна земельна ділянка.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 березня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не звернув увагу на те, що власником спірної земельної ділянки, є не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 і її залучено до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.

Крім того, позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки він не приводить до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц (провадження № 14-120цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17 (провадження № 11-252апп18), від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19), та постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 303/3119/19 (провадження № 61-459св20).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно вказав на обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту своїх прав, оскільки вона не позбавлена права у подальшому звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 щодо скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених на підставі оскаржуваного рішення міської ради.

Також апеляційний суд необґрунтовано зазначив про неналежного відповідача у справі, оскільки предметом позову є вимога про скасування рішення Мукачівської міської ради, яким було передано ОСОБА_2 спірну земельну ділянку.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року і витребувано із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу № 303/4434/18.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 квітня 1976 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_6 купив належну ОСОБА_5 1/2 частку житлового будинку з належними до неї надвірними прибудовами на АДРЕСА_1 . Це ціле домоволодіння складається з двох одноповерхових житлових будинків, жилою площею 92 кв. м, розташованих на земельній ділянці, площею 0,1645 га.

Згідно з підпунктом б пункту 2 договору від 04 березня 1976 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в користуванні ОСОБА_5 знаходиться фруктовий сад.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 липня 1985 року ОСОБА_4 належить право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 липня 1985 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_4 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 25 серпня 1988 року № 2-1707 1/4 частка домоволодіння АДРЕСА_1 на праві особистої власності належить ОСОБА_4 .

Згідно з листом Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 23 червня 2010 року № 1062 1/2 частка домоволодіння на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 відповідно до свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом, виданих 16 липня 1985 року Мукачівською державною нотаріальною конторою.

Із Реєстраційного посвідчення від 03 червня 1975 року № 561 вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_2 .

Згідно з витягом з рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» Мукачівською міською радою затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок з метою передачі їх у власність громадян на землях міста Мукачево Закарпатської області та передано у власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд.

Відповідно до додатка 1 до цього рішення ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, розташованої на АДРЕСА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 11 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 стала власником житлового будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 липня 2018 року № 131244983 земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована на АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2017 року, з 11 вересня 2017 року на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

На підставі заяви ОСОБА_1 органом досудового розслідування Мукачівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області 29 вересня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Постановою слідчого слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 28 листопада 2017 року ОСОБА_4 визнано потерпілою в кримінальному провадженні № 0002415.

Відповідно до висновку експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 березня 2018 року № 4/51 підпис на акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та (або) землевласниками від 08 липня 2017 року, у графі «підпис» навпроти даних ОСОБА_4 виконаний не громадянкою ОСОБА_4 , а іншою особою.

Підпис на акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від 08 липня 2017 року, у графі «власники (користувачі) суміжних земельних ділянок», навпроти прізвища ОСОБА_4 виконаний не громадянкою ОСОБА_4 , а іншою особою.

Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 , за результатами топографо-геодезичних вишукувань встановлено: площа земельної ділянки S=0,1000 га, довжина периметра Р=172,76 м.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо обґрунтованості позовної вимоги

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 90 ЗК Української РСР на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачено, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до пункту 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно з частиною першою статті 29 ЗК Української РСР 1990 року та частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма статті 118 ЗК України).

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку без надання дозволу Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України.

Перелік документів, які включаються у технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), визначено статтею 55 Закону України «Про землеустрій».

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано матеріалами справи те, що технічна документація на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на АДРЕСА_2 , містить недостовірні дані, зокрема щодо меж земельних ділянок суміжних землекористувачів, а саме те, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка позначена літ. від «В» до «Г», а не від «Г» до «Д», а також зазначено невірна адреса проживання ОСОБА_4 , замість АДРЕСА_1 , зазначено: АДРЕСА_2 .

Також в акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та (або) землевласниками від 2017 року відсутня дата його складання та підпис посадової особи.

Крім того, відповідно до висновку експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 березня 2018 року № 4/51 підпис на акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та (або) землевласниками від 08 липня 2017 року у графі «підпис» навпроти даних ОСОБА_4 виконаний не громадянкою ОСОБА_4 , а іншою особою.

Підпис на акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від 08 липня 2017 року, у графі «власники (користувачі) суміжних земельних ділянок» навпроти прізвища ОСОБА_4 виконаний не громадянкою ОСОБА_4 , а іншою особою.

Врахувавши викладені обставини, керуючись статями 29, 31 ЗК Української РСР, статями 12, 116, 118, 142, 149, 152 ЗК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції про незалучення до участі у справі ОСОБА_3 в якості відповідача

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункту 18 додатка 1 до рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 , на обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , під час виділення ОСОБА_2 спірної земельної ділянки не погоджувала її межі та не була присутня під час складання актів про їх погодження. Її підписи на акті прийому-передачі межових знаків на зберігання та акті погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувача та (або) землевласниками є сфальсифікованими.

Таким чином, жодних позовних вимог щодо скасування правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та її витребування ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 , не пред`являла.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що висновки суду апеляційної інстанції щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із незалученням ОСОБА_3 до участі в справі в якості відповідача є необґрунтованими.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції про ефективний спосіб захисту

Обґрунтовуючи висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зауважив, що оскільки позивачем неправильно визначено суб`єктний склад відповідачів і, зокрема, не залучено до участі у справі ОСОБА_3 як відповідача, то позивачем обрано і, відповідно, судом першої інстанції застосовано неефективний спосіб захисту прав. При формулюванні цього висновку апеляційним судом враховано позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частини перша, друга статті 152 ЗК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно з пунктом г частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 63-65 постанови від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18) за позовом заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Херсонського державного університету до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання недійсним та скасування рішення зазначила, що «вважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про необхідність пред`явлення позову прокурором, де були б об`єднанні вимоги про визнання протиправними та скасування рішення Лазурненської селищної ради від 20 травня 2015 року № 820 «Про вчинення дій на виконання суду» та вимоги про скасування правовстановлюючих документів, виданих на підставі цього рішення, яке селищна рада прийняла з перевищенням повноважень.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах.

Ураховуючи викладене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розгляд позову про визнання спірного рішення ради недійсним без заявлення вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення щодо права користування земельною ділянкою, вплине на законність таких документів та відновить порушені права для користувачів спірної земельної ділянки».

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 727/10498/17 (провадження № 61-9793св19) за позовом ОСОБА_11 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_12 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування та припинення права власності.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду вважає, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункт 18 додатка 1 до рішення Мукачівської міської ради від 31 серпня 2017 року № 760 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0414, для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 , обрала ефективний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів.

Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення про задоволення позову належним чином оцінив надані сторонами докази, точно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим із ОСОБА_2 та Мукачівської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 409,60 грн, по 704,80 грн з кожної.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2021 року скасувати, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 та Мукачівської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 1 409 (одна тисяча чотириста дев`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок, по 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок з кожної.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк