КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 357/10907/19

провадження №22-ц/824/906/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року /суддя Цукуров В.П./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним.

ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 ./ т. 2 а.с. 150-157/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 , визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, визначаючи місце проживання разом з матір`ю, суд першої інстанції послався лише на малолітній вік дитини, її фактичне місце проживання, бажання залишитись з матір`ю, висловлене у бесіді з працівниками органу опіки, з чого дійшов висновку, що це буде відповідати інтересам дитини. Наголошувала, що висновок органу опіки та піклування, наданий Олександрійською міською радою не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки під час його складання не відвідувалась ні мати, ні дитина за місцем проживання, акт обстеження житлово-побутових умов також не складався. Також не може бути визначене місце проживання з тим із батьків, який не має самостійного доходу. ОСОБА_3 з квітня 2020 р. звільнена з ТОВ «ВФ Рітейл» та не працює. Не наведено у висновку також і оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Висновок є необґрунтованим, не вказано навіть за якою адресою проживає дитина. За адресою матері, незважаючи на наявність в квартирі двох кімнат, дитині виділено лише окремий куточок. Окрім того, перебуваючи в м. Олександрія, дитина не має постійного місця проживання та постійно його змінює. Водночас, ОСОБА_1 має власне житло з червня 2019 р., стабільний дохід та те, що донька проживала разом з ним.

ОСОБА_3 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції, позиція сторони апелянта не ґрунтується на законі та не відповідає найкращим інтересам дитини. Вказувала, що Службою у справах дітей обстежувалися умови проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 та було встановлено, що дитина проживає в квартирі в належних побутових умовах з матір`ю та її чоловіком. Дитина забезпечена всім необхідним для її навчання і розвитку, в неї є окрема кімната, про що було складено відповідний акт. Вказувала, що останнім, сталим місцем проживання дитини разом з матір`ю є орендоване житло (копія договору оренди та довідка з місця проживання, видана КП «Житлогосп» від 12.11.2019 р. №406 містяться у матеріалах справи). Наголошувала, що звільнилась у березні 2020 р., через спалах коронавірусної інфекції відділення підприємства де вона працювала було закрите, а всі працівники звільнені, зараз перебуває на обліку в Олександрійському центрі зайнятості, де отримує відповідний дохід, доказом чого є відповідна довідка, що міститься у матеріалах даної справи. Наголошувала, що дитині забезпечено належні житлово-побутові умови, створені умови для навчання та виховання, дитина забезпечена шкільним приладдям та одягом, комп`ютерною технікою. В сім`ї дружні умови. Як батьком так і матір`ю дитини надані по справі документальні докази щодо належного виконання ними своїх батківських обов`язків по відношенню до їх дитини. З матір`ю дитина проживає протягом останніх майже двох років у місті Олександрія, і очевидно, що центр життєвих інтересів дитини вже сформовано саме тут, дитина пішла до першого класу, який успішно закінчила, зараз навчається вже у другому класі, в неї з`явилися шкільні друзі, сформувалися сталі соціальні зв`язки, вона подорослішала, тому повернення дитини до попереднього місця проживання, тобто разом з батьком, призведе до розриву цих зв`язків та неминуче призведе до психологічної травми дитини

ОСОБА_3 , незважаючи на прийняте судом апеляційної інстанції рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, на зв`язок не вийшла. Зважаючи на наявність відзиву у справі, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію про народження за №0 /т.1 а.с.14/.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 10.12.2019 року, ОСОБА_1 створені належні умови для проживання його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним. Дитина не проживає з ним з початку 2019 року /т.1 а.с.201-202/.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради під час розгляду та вивчення ситуації була заслухана думка обох батьків та самої дитини без присутності батьків. Малолітня ОСОБА_4 розповіла, що дуже хвилюється коли бачить батька, оскільки в неї залишився страх після того випадку, коли він силоміць посадив її до машини та намагався вивезти за своїм місцем проживання. Дитина розповіла, що дуже любить свою маму, що вони багато гуляють, відпочивають, читають книжки. Малолітня ОСОБА_4 виявила бажання проживати тільки з матір`ю ОСОБА_3 . З батьком ОСОБА_1 дитина категорично не бажає навіть бачитися.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради дійшов до висновку, що на даний час малолітній ОСОБА_4 доцільніше проживати з матір`ю ОСОБА_3 , оскільки між батьком та дитиною існує психологічний бар`єр, для подолання якого необхідний час. Рекомендовано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 налагодити спілкування між собою, перестати сперечатися, звернутися до психолога для отримання консультації щодо подолання психологічного бар`єру у взаємовідносинах дитини з батьком /т.1 а.с.229/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , та визначаючи місце проживання доньки разом з нею, суд першої інстанції вірно керувався наступними нормами.

Так, відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як убачається із ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У частині першій ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною третьою ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Таким чином, визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини.

При винесенні рішення судом першої інстанції вірно враховано малолітній вік дитини, її фактичне проживання на даний час із матір`ю та бажання залишитися проживати із нею, висловлене у співбесіді з працівниками служби у справах дітей органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради, а також участь матері у житті дитини.

Доводи апеляційної скарги, про те, що висновок органу опіки та піклування, наданий Олександрійською міською радою не відповідає дійсним обставинам справи, відсутність доходу у матері, та проживання в орендованих квартирах, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не є визначальними у вирішенні питання щодо визначення місця проживання.

З 2019 року дитина проживає з матір`ю у місті Олександрія, центр життєвих інтересів дитини, яка дорослішає, сформовано саме тут, вона навчається вже у другому класі, в неї з`явилися шкільні друзі, сформувалися сталі соціальні зв`язки, тому повернення дитини до попереднього місця проживання, разом з батьком, призведе до розриву цих зв`язків та неминуче призведе до психологічної травми дитини, а тому є неможливим, що узгоджується з положеннями ст. 162 СК України, якими закріплено принцип забезпечення інтересів дитини.

Лише наявність у ОСОБА_1 власного житла з червня 2019 р., стабільного доходу та той факт, що донька до 2019 року проживала разом з ним, не є достатніми підставами проживання дитини разом з батьком.

Апелянтом не спростовано висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що матір`ю здійснюється належна турбота про свою дитину, нею створені належні умови для проживання малолітньої дитини та те, що дитині забезпечені належні умови для навчання та гармонійного розвитку, адже дівчинка успішно навчається у другому класі в школі, відвідує гуртки та дома дитині забезпечені всі умови для її комфортного проживання.

Водночас, батьком також не доведено, що в нього встановлено настільки сильний психологічний зв`язок із дитиною, що дозволив би забрати дитину з умов, в яких вона знаходиться приблизно два роки, не завдавши при цьому психологічної травми дитині.

Таким чином оскаржене рішення є обґрунтованим, законним, ухваленим виходячи із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: