КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 761/9113/20
Головуючий у першій інстанції - Мальцев Д.О.
Номер провадження № 22-ц/824/2667/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою поданою генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковським Олегом Валерійовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і просив: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. 04 березня 2020, зареєстрований за № 47 про стягнення заставного майна з ОСОБА_1 , а саме автомобіля марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок простроченої заборгованості по кредитному договору № 77.1./АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року, що має бути стягнута на користь ТОВ «Вердикт Капітал» та складає суму 67948, 52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. вчинено оспорюваний виконавчий напис. На підставі вказаного виконавчого напису 10 березня 2020 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №61500007. ОСОБА_1 вважає оскаржуваний виконавчий напис незаконним, вчиненим з порушенням норм діючого законодавства та таким, що порушує його права як позичальника.

Так, позивач вказує, що сума його заборгованості по кредитному договору становить 67348, 52 грн, та складається з пені: за період з 06 березня 2019 року по 16 січня 2020 року в сумі 52122, 51 грн та 3 % річних за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року в сумі 15 226, 01 грн. При цьому, пеня була нарахована відповідно до п. 3.9. кредитного договору, відповідно до якого кредитор мав право нарахувати пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Однак, відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2016 року, залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 березня 2017 року, пункт 3.9 кредитного договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року визнано недійсним. Позивач вважає, що за таких обставин кредитор не мав права нараховувати та стягувати з позичальника пеню, передбачену п. 3.9 кредитного договору.

Посилався ОСОБА_1 й на те, що вказана обставина свідчить про відсутність безспірності заборгованості позичальника перед відповідачем. Крім того, оскільки строк дії кредитного договору сплив 21 грудня 2014 року, то нарахування 3 % відсотків за період з 06 березня 2019 року по 16 січня 2020 року також здійснено відповідачем в порушення вимог чинного законодавства.

Разом з тим, позивач вважає, що кредитор пропустив строк звернення до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого листа, оскільки з позовом до суду банк звернувся в квітні 2015 року, строк дії кредитного договору сплив 21 грудня 2014 року, а тому загальний строк позовної давності для звернення до приватного нотаріуса мав би обраховуватись саме з 21 грудня 2014 року.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 вказував, що є достатні підстави вважати виконавчий напис таким, що вчинений приватним нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства та таким, що не підлягає виконанню, а тому був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С., зареєстрований № 47 від 04 березня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заставного майна, а саме: автомобіля марки Skoda Fabia Sport, (2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ) - таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 841 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Апелянт наголошує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає лише в посвідченні права стягувача на стягнення, при цьому нотаріус не встановлює прав та обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питання права, а тому вчинений виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення, а лише підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше, й мета вчинення такого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції зроблено хибні висновки, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, не враховано, що законодавством не визначений перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини мають встановлюватись судом за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Окрім того, суд має зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису існувала заборгованість, чи була заборгованість саме такою, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру.

Вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не дотримано вимог процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ТОВ «Вердикт капітал» Радченко В.Ю. підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Позивач у справі ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явився. Про дату час та місце розгляду справи був повідомлений ( а.с.180).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ «Вердикт Капітал», вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема статті 87 Закону України «Про нотаріат» та постанові Кабінету Міністрів України №1172 від 29червня 1999 року, оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача до позивача не були безспірними.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір №77.1/АА-00298.07.2, відповідно до умов якого банк відкрив ОСОБА_1 як позичальнику відновлювану кредитну лінію на загальну суму 15 877,78 доларів США терміном по 21 грудня 2014 року включно (а.с.13-17).

Відповідно до положень п. 3.9. вказаного кредитного договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку за кожний день просрочки пеню у розмірі 1, 6 відсотка від суми простроченої заборгованості.

Крім того, 26 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 (а.с.21).

В подальшому, 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 47 про звернення стягнення на автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.11-12).

У виконавчому написі зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року, зазначений автомобіль на підставі договору застави транспортного засобу №77.1/АА-00298.07.2-3, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Палладій Н.В. 21 грудня 2007 року за реєстровим № 2964 було передано в заставу ВАТ «Родовід Банк».

Вказано, що 22 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором застави. Строк платежу за Кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів.

Із вказаного виконавчого напису вбачається, що за рахунок предмету застави нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов Кредитного договору за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року. Сума заборгованості складає 67 348, 52 грн, в тому числі 3 % річних за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року в сумі 15 226,01 грн, пеня за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року в сумі 52 122,51 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. від 10 березня 2020 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису №47 від 04 березня 2020 року (а.с.22-23).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. від 10 березня 2020 року було накладено арешт на майно боржника - автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.24-25).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. від 10 березня 2020 року було оголошено в розшук майно боржника: транспортний засіб автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia Sport», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.26-27).

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк», визнано недійсним пункт 3.9 Кредитного договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року скасоване, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року скасоване, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року - залишене в силі (а.с.67-73).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема діючий на момент вчинення нотаріальної дії Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до положень глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Пунктом 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Водночас згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19) відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) у подібних правовідносинах.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліку документів за якими стягнення проводиться у безспірному порядку.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Водночас, вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, міг вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України "Про нотаріат" і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчили б про існування спору про право, проте не змінювали б правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 88 Закону України "Про нотаріат", викладеного у постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 640/5240/13-ц (провадження № 6-27цс15), який зводиться до наступного: наявність судового спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором спростовує висновок про безспірність заборгованості боржника, а отже, свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису.

Отже, підставами визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є недотримання визначеної Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України процедури вчинення виконавчих написів. Тобто при оспорюванні виконавчих написів, позивачі звертаються з позовом про визнання їх такими, що не підлягають виконанню з тих підстав, що суми, на які вчинено виконавчий напис не є безспірними, стягувач не надав нотаріусу усі документи, які підтверджують заборгованість, пропущений строк вчинення виконавчого напису тощо.

Так, у виконавчому написі зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року, зазначений автомобіль на підставі договору застави транспортного засобу №77.1/АА-00298.07.2-3, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Палладій Н.В. 21 грудня 2007 року за реєстровим № 2964 було передано в заставу ВАТ «Родовід Банк».

Вказано, що 22 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором застави. Строк платежу за Кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів.

Крім того, із вказаного виконавчого напису вбачається, що за рахунок предмету застави нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов Кредитного договору за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року. Сума заборгованості складає 67 348, 52 грн, в тому числі 3 % річних за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року в сумі 15 226,01 грн, пеня за період з 06 березня 2017 року по 16 січня 2020 року в сумі 52 122,51 грн.

Однак, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк», визнано недійсним пункт 3.9 Кредитного договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року скасоване, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року скасоване, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року - залишене в силі (а.с.67-73).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із вказаного вище слідує, що при подачі документів до приватного нотаріуса ТОВ «Вердикт капітал» була нарахована пеня на підставі положень п.3.9 кредитного договору, який визнано в судовому порядку недійсним.

Однак, не враховуючи вказаного факту, виходячи зі змісту оспорюваного виконавчого напису, позивачу нарахована пеня саме на підставі зазначеного пункту кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що ані з виконавчого напису, ані з інших матеріалів справи не можливо встановити на яку саме суму простроченої заборгованості була нарахована пеня та 3 % річних.

Вказане свідчить, що на момент видачі оспорюваного виконавчого напису заборгованість не була безспірною.

Крім того, варто також зауважити, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора безпосередньо до позичальника з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним.

У заяві про вчинення виконавчого напису банк визначив до стягнення проценти за кредитом та пеню, що нараховані після дії договору, оскільки з матеріалів справи вбачається, що договір діяв до 21 грудня 2014 року (а.с.13-17).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджено факт того, що нарахована банком заборгованість не є безспірною, до вказаної заборгованості включено, зокрема, й проценти за користування кредитними коштами та пеню, що нараховані банком після дії кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 607/13646/18 (провадження № 61-21494св19).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу подану генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковським Олегом Валерійовичем залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 03 лютого 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв