Провадження №2/522/2644/21
01 лютого 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Донцова Д.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Смокової А.В.,
розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-
Ухвалою суду від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
18.09.2020 року представником позивача адвокатом Парапан Є.В. надано до суду клопотання, відповідно якого просив приєднати до матеріалів справи докази приймання-передачі послуг на професійну правничу допомогу.
В судове засідання 21.09.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розгляд справи відкладено на 13.10.2020 року.
В судове засідання 13.10.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 12.11.2020 року.
В судове засідання 12.11.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 03.12.2020 року.
В судове засідання 03.12.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, представником позивача надано суду клопотання про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Розгляд справи відкладено на 21.01.2021 року.
В судове засідання 21.01.2021 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 01.02.2021 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування від 24.10.2007 року, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстровано в реєстрі №3548 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.03.2014 року Позивач є власником 229/3000 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На праві спільної часткової власності разом з Позивачем, Відповідачка, до 06.12.2019 року та Відповідач також володіли/володіють по 229/3000 часток квартири.

19.09.2018 року Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси було задоволено позовні вимоги по цивільній справі №522/19543/16-ц Позивача до Відповідачки та Відповідача про стягнення грошових коштів в солідарному порядку у сумі 66 670,00 (шістдесят шість тисяч шістсот сімдесят) гривень які є доходом від передачі в оренду третім особам частки 299/3000 квартири АДРЕСА_1 ; 3% річних у розмірі 6 162, 05 (шість тисяч сто шістдесят дві гривні п`ять копійок); інфляційні витрати у розмірі 19 657,60 грн.( дев`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень шістдесят копійок); судовий збір у розмірі 1 078,46 грн. (одна тисяча сімдесят вісім гривень сорок шість копійок). Загальна сума боргу відповідачів перед позивачем відповідно складала: 93 568 грн 11 коп.

12.11.2018 року Приморським районним судом міста Одеси видано виконавчі листи по цивільній справі №522/19543/16-ц.

Зазначені виконавчі листи пред`являлися до виконання до ІІ Приморського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеської області. ІІ Приморським відділом ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області не було відкрито виконавче провадження щодо стягнення відповідних коштів в солідарному порядку з відповідача, а щодо Відповідачки 24.04.2019 року Постановою про повернення виконавчого листа стягувачу було повернуто позивачу виконавчий лист від 12.11.2018 року. 22.05.2019 року. Позивач у зв`язку із неможливістю державними виконавцями виконати Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19.09.2018 року по справі №522/19543/16-ц уклав Договір №0251/59185969 про сплату додаткової винагороди приватного виконавця з Приватним виконавцем Носенком Сергієм Борисовичем, та подано заяву про відкриття виконавчого провадження щодо відповідачки.

22.05.2019 року Приватним виконавцем Носенком С.Б., було відкрито виконавче провадження №59185969 за яким стягувач Позивач, а боржником Відповідачка.

05.06.2019 року Постановою про арешт майна боржника Приватним виконавцем Носенком С.Б., було накладено арешт на все майно відповідачки в рамках виконавчого провадження №59185969.

11.06.2019 року в ході проведення виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_2 . Постановою про опис та арешт майна Приватним виконавцем Носенком С.Б., було описано та арештовано майно що належить Відповідачці, а саме: 229/3000 часток кв. АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане УЖКГ виконкому Одеської міськради 19.08.1996 року, дата реєстрації 23.08.1996 року, книга 186пр, стр.198, р.№ 713.

З моменту опису та арешту вищезазначеного майна Позивач вперше отримав доступ до майна, що також розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та яке належить Позивачу на підставі Договору дарування 24.10.2007 року.

В ході виконання Заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19.09.2018 року в рамках виконавчого провадження №59185969 було звернуто стягнення на майно що належить відповідачці, а саме: 229/3000 часток кв. АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане УЖКГ виконкому Одеської міськради 19.08.1996 року, дата реєстрації 23.08.1996 року, книга 186пр, стр.198, р.№ 713.

Згідно Свідоцтва про не відбуття публічних електронних торгів від 06.12.2019 року, серія і номер НОЕ 590597 вищезазначена частки квартири Відповідачки перейшла у власність Позивача.

26.12.2019 року Постановою про закінчення виконавчого провадження Приватного виконавця, виконавче провадження №59185969 закінчене у зв`язку із його повним виконанням, у зв`язку із чим Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19.09.2018 року по справі №522/19543/16-ц, виконано повністю.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом ст. ст.524, 533535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати.

Повне виконання Заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року було виконано в шляхом звернення до органів примусового виконання та відповідно було виконано 26.12.2019 року, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічна позиція міститься в Постанові ВСУ № №750/5104/17 від 21.11.2018 року.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема за рішенням суду.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК.

Отже, за змістом наведеної норми закону інфляційні втрати, нараховані на суму боргу, та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за час прострочення.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту прострочки.

Виходячи із вищенаведеного Відповідачі прострочили виконання вищевказаного рішення суду на суму 93 568,11 грн. у період з 22.10.2018 р. по 26.12.2019 р., і з моменту подання позовної заяви до моменту судового вирішення справи з 01.08.2020 р., по 30.08.2020 р., а тому Відповідачка та Відповідач в солідарному порядку мають відшкодувати Позивачу грошові кошти у виді та в наступних розмірах: 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання, у сумі 3434 грн. 94 коп., та інфляційні витрати у сумі - 5 352 грн. 09 коп.

Відповідно до п.п.3.1. Договору №0251/59185969 про сплату додаткової винагороди приватного виконавця, Позивач сплатив на користь приватного виконавця грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп. (двадцяти тисяч гривень 00 копійок).

Також, позивач ОСОБА_1 , уклав з ТОВ «МЕТР» () Попередній договір 01-120/19 від 20.10.2019 р., відповідно до якого сторони договору зобов`язалися укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , а саме на 229/3000 частки нерухомого майна, набутого в рамках виконавчого провадження №59185969.

У якості гарантування укладення основного договору Покупець в інтересах Продавця перерахував на рахунок Приватного виконавця з метою переведення права власності в рамках виконавчого провадження № 348,09 грн. (копія платіжного доручення №685 від 24.10.2019 року).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. І саме у зв`язку із не виконанням Заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року і вбачається неправомірна поведінка зі сторони Відповідачки та Відповідача у виді бездіяльності.

Збитками є грошові кошти сплачені Позивачем приватному виконавцю за примусове виконання Заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року.

Отже, загальна сума витрат сплачених позивачем на користь приватного виконавця, складає в розмірі 51348 грн. 09 коп., разом з тим, суд вважає, що позивачем дійсно було понесено витрати по виконавчому провадженні, а саме додаткова винагорода приватного виконавця у розмірі 20000,00 гривень, однак, враховуючи ті обставини, що зазначені витрати пов`язання з виконанням рішення пред`явленого лише до ОСОБА_2 , зазначена сума не підлягає до стягнення в солідарному порядку з відповідачів, а лише з ОСОБА_2 .

З приводу коштів у розмірі 31348,09 грн, позивач не надав належного обґрунтування, що таки витрати були необхідні для виконання рішення суду у наслідок невиконання зобов`язання відповідачами.

Причинний зв`язок, як один із обов`язкових елементів цивільного правопорушення - це об`єктивно існуючий зв`язок між протиправною поведінкою боржника і невигідними наслідками, які настали.

Протиправна поведінка відповідачів проявляється у виді бездіяльності, а саме у добровільному невиконанні судового рішення.

Останнім елементом цивільного правопорушення є вина.

Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.612 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Зі змісту вищезазначених частин статті випливає, що у цивільному законодавстві закріплено презумпцію винності особи, якщо вона не доведе свою невинуватість.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначається в ч.1-2 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При цьому ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Одним із засобів здійснення права власності на майно є передача його в користування третім особам на підставі договору оренди (найму). Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Істотною умовою договору оренду (найму) є плата за користування таким майном, у відповідності до ч.1 ст. 762 ЦК України, де зазначено: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Позивач зазначає, що отримав повний доступ до розпорядження своєю часткою в квартирі (які Відповідачка та Відповідач здавали) 11.06.2019 року під час опису та арешту майна Відповідачки в рамках виконавчого провадження 59185969.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під майном в даному випадку слід і розуміти грошові кошти, яка будь-яка особа набула без правової підстави.

Згідно з ч.2 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення.

Аналізуючи практику ЄСПЛ варто відзначити, що суд при розгляді справ на підставі Протоколу №1 ЄКПЛ до майна особи, яким вона має право мирно володіти відносить прибутки, що випливають з власності, зокрема, орендна плата (рента), передбачена договором, добровільно укладеним відповідно до законодавства («Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р.).

У правовій позиції ВСУ у справі № 6-3090цс15 вказано, що згідно з ч.1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Заочне рішення Приморського районного суду по справі №522/19543/16-ц було ухвалене 19.09.2018 року. Початком відрахування є жовтень 2018 року, а кінцевим місяцем розрахунку є червень 2019 року (коли було описано та арештовано майно). Разом з тим, доказів щодо перебування в оренді нерухомого майна в зазначений період матеріали справи не містять, встановити факт отримання грошей або безпідставного збагачення за наявними матеріали неможливо, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тягарем утримування майна зокрема є сплата відповідних комунальних послуг, які надаються відповідному майну.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, відповідно до п.6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Із вищенаведеного випливає, що споживачами, комунальних послуг спільного часткового майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 є позивач, відповідачка (до 06.12.2019 року) та відповідач.

Оплата відповідних комунальних послуг здійснюється на підставі отриманих квитанцій, враховуючи індивідуально визначені умови надання таких послуг.

Позивач зазначає, що з моменту отримання повноцінного доступу до свого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 Позивач дізнався про існування заборгованості по оплаті комунальних послуг, та в подальшому оплатив у повному обсязі заборгованість, які існувала станом на 01.12.2019 року. Разом з наданих квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що платником є ОСОБА_2 , а тому з наданих квитанцій неможливо встановити, що саме позивачем було сплачено зазначену заборгованість.

Також, з метою обґрунтування розміру заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 замовлено оцінку оцінки майнових прав на право вимоги вартості втраченої вигоди, вартість якої відповідно до прибуткового касового ордера №321 складає 1 800 грн., однак враховуючи ті обставини, що суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо стягнення доходу від здачі оренди третім особам, у зв`язку з недоведеністю, та зазначена вимога є похідної, тому також не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до змісту ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Cудом також встановлено, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 978, 16грн., та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 гривень (витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані зі справою та підготовкою до її розгляду).

Право на професійну правничу допомогу гарантоване статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.

Дослідивши матеріали справи і докази, в обґрунтування вимог на відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають частковому відшкодуванню з огляду на складність справи, принципу розумності та частковому задоволенню позовних вимог.

Зі змісту акту приймання передачі наданих послуг від 10.08.2020 р., вбачається, що адвокат надавав консультації клієнту, пошук та аналіз судової практики з питань застосування у спірних правовідносинах, вивчав письмові докази, складав документи правового характеру, приймав участь у судових засіданнях.

Суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача понесених ним судових витрат на правничу допомогу частково, а саме в розмірі 6000,00 гривень.

Згідно ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом було встановлено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 гривень (витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані зі справою та підготовкою до її розгляду), підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера про сплату позивачем відповідних послуг від 04.06.2020 року, та квитанцією до прибуткового касового ордера про сплату позивачем відповідних послуг від 10.08.2020 року.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, враховуючи складність справи, принцип розумності обсягу проведених робіт з заявленими вимогами та часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 гривень, по 3000,00 гривень з кожного відповідача.

Враховуючи те, що позовні вимоги були задоволенні лише частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 293,45 грн., по 146,7 грн. з кожного відповідача.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Враховуючі зазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачів у солідарному порядку 8787,03 грн., що складаються з 3434,94 грн. 3 % річних за неналежне виконання грошового зобов`язання, визначеного заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року та 5352,09 грн. інфляційних витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання, визначеного заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року; стягнення з відповідачки ОСОБА_2 компенсації витрат виконавчого провадження №59185969 у розмірі 20000,00 грн., стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень та стягнення судового збору у розмірі 293,45 грн., а саме по 146,70 грн. з кожного відповідача

На підставі викладеного й керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 192, 526, 530, 536, 545, 612, 625, 626, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 206, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 8787 (вісім тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень 03 копійки, що складається з:

-3 434 грн. 94 коп. 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання, визначеного Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року;

-5 352 грн. 09 коп. інфляційних витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання, визначеного Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/19543/16-ц від 19.09.2018 року;

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) компенсацію витрат виконавчого провадження №59185969 в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 146 (сто сорок шість) гривень 70 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 146 (сто сорок шість) гривень 70 копійок витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 01.02.2021 року.

Суддя: Д.Ю. Донцов