Дата документу 27.01.2021 Справа № 317/2682/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3682/19 Головуючий у 1 інстанції Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/214/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року АТ КБ «ПрвиатБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 травня 2005 року між сторонами у справі було укладено договір № ZPV0GK00000085 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 24 780 доларів США 00 центів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевим терміном повернення кредиту є 13 травня 2025 року.

23 листопада 2015 року між сторонами у справі укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою було зменшено заборгованість ОСОБА_1 перед банком зі сплати процентів по кредиту на суму 198 доларів США 09 центів.

23 листопада 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 2, відповідно до якої сторонами було зафіксовано заборгованість за Договором в сумі 16 789,43 доларів США. Цією угодою також змінено валюту кредиту з долару США на національну валюту України гривню за встановленим НБУ на дату підписання угоди курсом. Сторонами узгоджено заборгованість за Договором у гривні в сумі 430 798 гривень 94 копійки та узгоджено графік погашення цієї заборгованості з визначенням місячних періодів та необхідних для погашення кредиту платежів як за тілом кредиту, так і за процентами.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти на вказану суму. Натомість відповідач свої зобов`язання за кредитним договором виконувала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 04 липня 2019 року у неї виникла заборгованість перед позивачем в сумі 447 085,61 грн., яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 314 655,37 грн., заборгованості за процентами в розмірі 85 791,25 грн. та заборгованості за пенею в розмірі 46 638,99 грн.

Користуючись своїм правом на стягнення в судовому порядку частини кредитної заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 314 655,37 грн. та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість з тіла кредиту за кредитним договором № ZPV0GK00000085 від 13 травня 2005 року, яка виникла станом на 04 липня 2019 року в розмірі 29 291,44 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 439,37 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю. У іншій частині рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення залишку заборгованості за кредитом, строк повернення якого на час звернення Банку до суду не настав, суд послався на абзац 3 п. 1.6 Додаткової угоди № 2, яким встановлено, що згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Графіку погашення кредиту, понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460-й пень з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Кредитного договору № ZPV0GK00000085 від 13 травня 2005 року, Банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 24 780 доларів США на придбання нерухомого майна.

Пунктом 1.1. Договору сторони узгодили процентну ставку за кредитом, яка дорівнює 1 % на місяць на суму залишку заборгованості. Цим же пунктом встановлена комісія за розрахунково-касове обслуговування та визначено період сплати ОСОБА_1 коштів на повернення кредиту з 13 по 19 число кожного місяця.

23 листопада 2015 року між сторонами у справі було укладено Додаткову угоду № 1, а 23 листопада 2016 року Додаткову угоду № 2, якою було змінено валюту зобов`язання з долара США на українську гривню та узгоджено графік сплати ОСОБА_1 кредитних коштів на користь банку.

Відповідачем на підтвердження часткової сплати грошових коштів за кредитними зобов`язаннями перед позивачем, було надано виписку по рахунку та копії меморіальних ордерів, які позивачем не спростовуються.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 04.07.2019 року має заборгованість 447 085,61 грн., яка складається з наступного: 314655.37 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 85791,25 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 46638,99 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

Банк просив стягнути з Відповідача на свою користь частину заборгованості у розмірі 314655,37 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Встановлено та сторонами не оспорюється факт укладання між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору від 13 травня 2005 року та додаткових угод до нього від 23 листопада 2015 року та від 23 листопада 2016 року, які є невід`ємними частинами основного кредитного договору.

Факт отримання грошових коштів та наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин відповідачем не заперечувався.

Встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Відповідачем допущено порушення зобов`язань за кредитним договором щодо внесення щомісячних платежів починаючи з 2017 року.

З графіку вбачається, що Відповідачем допущено перше прострочення сплати платежів 19 березня 2017 року, оскільки розмір внесеного платежу був меншим ніж передбачено Графіком для даного періоду, а з наведених у рішенні суду розрахунків вбачається, що Відповідач взагалі припинив вносити щомісячні платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з березня 2018 року.

Таким чином, факт порушення Відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором фактично не заперечувався сторонами, доведений матеріалами справи та встановлений судом першої інстанції.

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору начальником, а саме - якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Аналіз зазначеної норми Закону дає можливість стверджувати про наявність права Кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, за наявності самого факту порушення боржником своїх зобов`язань щодо внесення періодичного платежу, незалежно від інших умов договору.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення залишку заборгованості за кредитом, строк повернення якого на час звернення Банку до суду не настав, суд послався на абзац 3 п. 1.6 Додаткової угоди № 2, яким встановлено, що згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Графіку погашення кредиту, понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460-й пень з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.

Проте, вказана умова договору містить у собі лише додаткову гарантію Кредитора щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а не підміняє собою гарантоване ч.2 ст. 1050 ЦК України право на дострокове стягнення залишку заборгованості у разі порушення Боржником своїх зобов`язань.

Зазначена умова договору у першу чергу стосується права Банку нараховувати відсотки на прострочену заборгованість, оскільки за певних обставин визначає увесь залишок заборгованості як прострочений. Водночас, зазначена умова договору жодним чином не впливає на частину заборгованості, строк погашення якої вже настав (згідно Графіку), однак Відповідачем відповідні платежі не внесені, тобто простроченої заборгованості, а отже і на право Банку вимагати залишок непогашеної суми боргу відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до п. 2.3.7 Договору визначено право Банку стягувати Кредит до настання дати, передбаченої п.1.1. вказаного Договору, в тому числі шляхом стягнення на заставне майно, при настанні умов передбачених п. 2.3.3.

Таким чином, судом першої інстанції помилково не застосовано положення ч.2 ст. 1050 ЦК України, що призвело до не правильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі, та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № ZPV0GK00000085 від 13 травня 2005 року у розмірі 314 655,37 грн., яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Положення частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зобов`язують суд апеляційної чи касаційної інстанції змінити розподіл судових витрат, якщо відповідний суд не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.

Таким чином, з відповідача на користь позивача стягненню підлягає сплачений судовий збір при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 4 719,83 грн. та сплачений судовий збір при зверненні до суду з апеляційною скаргою у розмірі 7 079,75 грн., а всього 11799 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPV0GK00000085 від 13 травня 2005 року у розмірі 314 655 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 11 799 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: