КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ковдій Марини Сергіївни, діючої в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я особа ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказувала, що сторони з 18 квітня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року шлюб було розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, 15 грудня 2015 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частки квартири у ОСОБА_3 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, Ѕ частка квартири набута відповідачем за час перебування в шлюбі з позивачем, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Посилаючись на викладене, просила визнати Ѕ частку спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити Ѕ частку спірної квартири між сторонами в рівних частках - по ј частини квартири за кожним та визнати за позивачкою право власності на ј частини вказаної квартири.

Не погоджуючись з первісним позовом, ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності.

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, відповідач придбав у матері позивачки, третьої особи по справі, Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Однак, позивач за зустрічним позов не може погодитися з тим, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно придбано за особисті кошти ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1993 №4/245 житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 належало на праві власності ОСОБА_2 та членам його родини: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2

14 листопада 2015 року батьки позивача за зустрічним позовом, дійшли згоди про необхідність продажу ОСОБА_2 належної йому на праві власності ј частини квартири АДРЕСА_2 на корись племінника ОСОБА_6 . За продаж вказаної частки, ОСОБА_2 отримав 100 000,00 гривень. В подальшому, фактично через місяць, за отриманні кошти від продажу ј частини квартири, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Ціна вказаної частки квартири склала 100 000,00 гривень. Вважаючи на те, що частка квартири була придбана за його особисті кошти та не є спільним майном подружжя, просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 3-я особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я особа ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5238 грн. 16 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Ковдій М.С., діюча в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені зустрічного позову у повному обсязі, первісний позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказуючи на законність судового рішення, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивачки ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти апеляційної скарги заперечували, вказуючи на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в реєстрованому шлюбі з 18.04.2007 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року шлюб між ними було розірвано (а.с.10-12).

Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами була набута у власність 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , власником якої згідно договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року є ОСОБА_2 . Вказане майно є предметом спору.

Звертаючись в суд з первісним позовом, позивачка вказувала, що договір купівлі-продажу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 від 15 грудня 2015 року був укладений в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в шлюбі, а отже є спільним сумісним майном подружжя.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості первісних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому зазначав, що кошти на придбання спірної частини квартири це його особисті кошти, виручені від продажу частки квартири, а тому відсутні підстави вважати, що спірне майно придбано за спільні кошти та є спільним майном подружжя.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року ОСОБА_2 та членам йог сім`ї належала на праві власності квартира АДРЕСА_5 (а.с.99).

21.01.2011 року між ОСОБА_2 , членами його родини та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30». Предметом даного договору було фінансування будівництва житлового будинку АДРЕСА_9 . Об`єктом фінансування була двокімнатна квартира, 17 , загальною площею 63,55 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2015 року власники квартири АДРЕСА_9 , а саме: ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 продали належну їм квартиру ОСОБА_11 , що підтверджується копією договору (а.с. 105). Продаж квартир вчинено за 200 000 грн., доля кожного з співвласників внаслідок продажу квартири становила 33 333 грн., а спільна доля ОСОБА_2 та його неповнолітнього сина становила 66 666 грн.

Цього ж дня також було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, відповідно до умов якого батько позивачки ОСОБА_12 продав, а неповнолітній син сторін ОСОБА_9 , 2007 р. народження, в інтересах якого діяли сторони у справі, придбав 1/4 частину квартири АДРЕСА_10 , продаж вчинено за 100 000 грн.

В цей же день, 14.11.2015 року, згідно договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, ОСОБА_2 відчужив належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_6 , що підтверджується копією договору (а.с.106). Продаж частини квартири вчинено за 100 000 грн.

Отже, від продажу своїх частин квартири та частини квартири свого сина ОСОБА_2 отримав 166 666 грн.

В суді першої інстанції був також допитаний в якості свідка ОСОБА_12 , який є рідним батьком позивачки за первісним позовом, і який пояснив, що він передав своїй дочці 100 000 грн. на купівлю 1/2 частини спірної квартири. Дані кошти ним були отримані від продажу належної йому 1/4 частини квартири, яку було продано власному онуку. Будь-яких договорів дарування грошей вони не укладали.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку показам свідка ОСОБА_12 , оцінив їх критично, оскільки свідок є рідним батьком позивачки та може бути зацікавлений в розгляді справи, окрім того доказів укладення договору дарування грошей між позивачкою та її батьком суду не було надано. Договір дарування грошей, який би був укладений у відповідності до ч.5 ст. 719 ЦК України, ними не укладався. Крім цього, свідок пояснив, що 100 000 грн., які він передав своїй дочці, це - гроші отримані ним від продажу своєї частини квартири, покупцями якої виступають батьки неповнолітнього ОСОБА_13 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (Постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року ).

Також, з матеріалів справи слідує, що 15.12.2015 р., під час шлюбу, ОСОБА_2 придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , сплативши вартість вказаного майна особистими коштами, отриманими від продажу належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Стороною позивачки за первісним позовом не було надано належних та достовірних доказів того, що кошти, за які було придбане спірне майно, не є особистою власністю ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до правильного висновку про те, що Ѕ частина спірного майна не є спільним майном подружжя, і на нього не поширюється режим ст. 60 СК України, та правильно відмовив у задоволенні первісного позову та обґрунтовано задовольнив зустрічний позов.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не підтверджено факт наявності у нього грошових коштів, які б мали правовий статус особистої приватної власності одного з подружжя, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, з огляду на наступне.

Як вже було встановлено, що 14 листопада 2015 року батьки позивача за зустрічним позовом на підставі усної домовленості, погодженої із ним, дійшли згоди про продаж ОСОБА_2 своєї ј частки квартири АДРЕСА_2 на користь племінника ОСОБА_6 , надавши грошові кошти на придбання нової квартири.

Пунктом 3 договору купівлі-продажу ј частки квартири від 14 листопада 2015 року визначено, що за погодженням сторін продаж ј частки квартири вчинено за 100 000 грн., які повністю сплачені покупцем продавця до підписання договору.

При цьому п.4 вказаного договору погоджено, що ОСОБА_2 своїм підписом під договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру від покупця ( ОСОБА_6 ), в тому числі в особі представників, грошей в сумі 100 000 грн., та відсутність по відношенню до них будь-яких претензій фінансового характеру. Вказаний договір посвідчений нотаріально, і в установленому Законом порядку недійсним не визнавався.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що внаслідок продажу належних ОСОБА_2 частин вказаних квартир останній отримав 166 666 грн., з яких за 100 000 грн. він придбав у батька позивачки для неповнолітнього сина 1/4 частину квартири АДРЕСА_10 , тому залишок його коштів становив 66 666 грн., що було недостатнім для придбання спірної квартири за 100 000 грн., не заслуговують на увагу й спростовуються матеріалами справи й поясненнями позивача, з яких вбачається, що спірна квартири була придбана за виручені ним кошти в сумі 100 000 грн. від продажу належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 на користь племінника ОСОБА_6 . Решта коштів в сумі 66 666 грн. була використана ним для придбання у батька позивачки частини квартири для неповнолітнього сина. Сума грошей, яких було недостатньо для купівлі для сина вказаної частини квартири, була надана йому його батьками.

Вказані твердження відповідача позивачкою належними доказами не спростовано та не надано належних та переконливих доказів, які б спростовували твердження відповідача про придбання ним спірної квартири за особисті кошти.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ковдій Марини Сергіївни, діючої в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня виготовлення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 29 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: