Провадження №2/359/224/2021
Справа №359/6725/19
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2021 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, внесення посади до штатного розпису, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

Наприкінці липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 18 серпня 2014 року вона була прийнята на роботу в ДП «ЗОД» на посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи. 17 березня 2017 року згідно наказу ДП «ЗОД» №98/к ОСОБА_1 було звільнено з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення посади). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі. При поновленні на роботі ДП «ЗОД» було створено позаштатну посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи. В подальшому, наказом ДП «ЗОД» №38/к від 19 квітня 2019 року «Про скасування наказів» в зв`язку з затвердженням нового штатного розпису на 2019 рік, а також чинністю наказу від 06 січня 2017 року №21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи» наказано скасувати попередні накази про створення позаштатної посади економіста з договірних питань та претензійної роботи та наказано вручити ОСОБА_1 попередження про звільнення з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 20 червня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. ОСОБА_1 вказала на незаконність її звільнення, оскільки з введенням нового штатного розпису ДП «ЗОД» з 01 лютого 2019 року реальні змін в організації праці не відбулись, чисельність і кількість штатних одиниць не лише не скоротилось, а збільшилось з 165 до 167. Крім цього, ДП «ЗОД» порушено переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі та не запропоновано всі наявні посади відповідно до її професії та спеціальності. За таких обставин ОСОБА_1 просила визнати незаконним її звільнення з посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи, визнати незаконним та скасувати наказ ДП «ЗОД» №60/к про припинення трудового договору (контракту) від 20 червня 2019 року, поновити її на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «ЗОД», внести посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи до діючого штатного розпису ДП «ЗОД» (введеного в дію 01 лютого 2019 року) з визначенням посадового окладу відповідно до колективного договору на 2013-2014 року розділ «Оплата праці», а також стягнути з ДП «ЗОД» заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21 червня 2019 року по 25 січня 2021 року у розмірі 278339 гривень 39 копійок та моральну шкоду у розмірі 201952 гривень 20 копійок.

ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.76).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про виклик свідків (а.с.111-112).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.113).

ІІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що ДП «ЗОД» при звільненні ОСОБА_1 був дотриманий порядок, передбачений ч.1 ст.49-2 КЗпП України, а саме: ОСОБА_1 була персонально попереджена про наступне вивільнення не менше ніж за два місяці. 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 надала лист щодо її погодження на переведення на одну з вакантних посад ДП «ЗОД». Проте, вказаний лист не містив необхідних реквізитів для оформлення кадрового наказу, а саме не зазначено на яку саме з запропонованих посад та з якої дати позивач згодна на переведення. Представник відповідача також вказала на необґрунтованість доводів позивача стосовно наявності в неї переважного права залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, оскільки відбулось скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи у існуванні якої для ведення господарської діяльності підприємства не було необхідності. Тому при звільненні позивача не було допущено порушення її трудових прав у зв`язку з цим підстав для застосування санкцій у вигляді стягнення з ДП «ЗОД» компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відсутні.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ДП «ЗОД» на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт. Вказана обставина підтверджується копією наказу №124/к від 18 серпня 2014 року «Про прийняття на роботу» (а.с.32) та копією трудової книжки, заведеної на ім`я позивача (а.с.15-30).

На підставі наказу №98/к від 17 березня 207 року ДП «ЗОД» «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 була звільнена з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення посади) (а.с.33).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 була поновлена на роботі в ДП «ЗОД» (а.с.34-38).

На підставі наказу ДП «ЗОД» №253/к від 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 була поновлена на роботі в ДП «ЗОД» на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт (а.с.43).

Згідно наказу №252/к від 14 вересня 2017 року у зв`язку з відсутністю в штатному розписі підприємства на 2017 рік посади економіста з договірних питань та претензійних робіт та необхідністю виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року на підприємстві була створена позаштатна посада економіста з договірних питань та претензійних робіт (а.с.44).

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 була попереджена про скорочення посади та наступне звільнення. Із цим попередженням ОСОБА_1 була ознайомлена під розписку 19 квітня 2019 року (а.с.48-49)

Крім цього, 19 квітня 2019 року ДП «ЗОД» на виконання вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України запропонував ОСОБА_1 вакантні штатні посади.

В подальшому, наказом №60/к від 20 червня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату. Підставою звільнення зазначено: наказ «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійних робіт» від 06 січня 2017 року №21/к, наказ «Про скасування наказів» від 19 квітня 2019 року №38/к, повідомлення «Про скорочення посади та наступне звільнення» від 19 квітня 2019 року №112 (а.с.52).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що працює інспектором з кадрів ДП «ЗОД». Позивачу були запропоновані вакантні посади на підприємстві, проте вона відмовилась, пояснивши, що бажає обіймати посаду економіста з договірних питань та претензійних робіт до 2022 року. Позивачу була запропонована тимчасова посада, але вона відмовилась.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що вона як адвокат співпрацювала з ДП «ЗОД» на підставі договору про надання правової допомоги під час запропонування вакантних посад позивачу при скороченні. ДП «ЗОД» було прийнято рішення про скорочення позаштатної посади економіста з договірних питань та претензійних робіт та запропонувати позивачу вакантні посади, наявні на підприємстві. Свідок здійснювала відеофіксацію на мобільний телефон подію відмови позивача від вакантних посад на підприємстві.

Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані главою ІІІ «Трудовий договір», главою ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України.

V. Норми права та стала судова практика, якими суд керується при вирішенні спору.

За змістом ч.6 ст.43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до вимог ч.1 та п.2 ч.2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно з положенням ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц та від 25 листопада 2019 року у справі №415/5022/18 суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

б. норми процесуального права.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

Встановлено, що згідно штатного розпису, затвердженого 31 січня 2019 року директором ДП «ЗОД» Мамедовим Н.Т. та введеного в дію з 01 лютого 2019 року, в структурі підприємства відсутня посада економіста з договірних питань та претензійних робіт, яку обіймала ОСОБА_1 (а.с.55-56).

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 була персонально попереджена за два місяці про наступне звільнення.

За змістом повідомлення про скорочення посади та наступне звільнення №112 від 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 були запропоновані наступні вакантні посади: посада економіста відділу бухгалтерського обліку та звітності на умовах укладення строкового трудового договору на період виконання ОСОБА_6 посадових обов`язків ОСОБА_7 , яка перебуває у соціальній відпустці; посаду агента з організації обслуговування авіаперевезень відділу з організації обслуговування авіаперевезень на умовах укладення строкового трудового договору на період соціальної відпустки ОСОБА_8 ; посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків 2-го розряду господарського відділу; посаду приймоздавальника вантажу та багажу відділу з організації обслуговування авіаперевезень. В той же час вакантні посада диспетчера відділу з організації обслуговування авіаперевезень та посада водія автотранспортних засобів відділу транспортного забезпечення не пропонувались у зв`язку з невідповідністю цих професій і спеціалізації, а також відсутністю у позивача відповідних знань і навиків.

Разом з цим, з власноручно написаної ОСОБА_1 примітки у вказаному повідомленні вбачається, що вона «Заперечую. Відповідно до діючого законодавства України пропонувати посади в квітні 2019 року вільні посади за штатним розписом від 06.01.2017 р. за наказом №21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійних робіт» є незаконним. Крім цього, з серпня 2017 року Вами порушено всі вимоги українського законодавства та повернуто мене на роботу за посадою позаштатом. Такими діями Ви спричинили підприємству вкотре не повагу до діючого законодавства України та підтвердили на даний час свою некомпетентність» (а.с.48-49).

Крім цього, згідно з заявою від 22 квітня 2019 року, яка була направлена засобами поштового зв`язку на ім`я директора ДП «ЗОД» (а.с.50-51), ОСОБА_1 повідомила: 1) що їй не було запропоновано жодної посади і таким чином її знову намагаються звільнити; 2) на запропоновані вакантні посади, вона не заперечує на постійній основі працювати за переведенням на посади: економіста відділу бухгалтерського обліку та звітності з посадовим окладом за штатним розписом та зі збереженням раніше встановлених доплат та надбавок за трудовим договором 2014 року між нею та ДП «ЗОД»; 3) на умовах укладання строкового трудового договору не заперечує працювати на одній із запропонованих посад ОСОБА_6 або ОСОБА_7 до 20 січня 1922 року без права припинення у односторонньому порядку зі сторони ДП «ЗОД» дії договору; 4) фізично, морально і маючи вищу освіту з досвідом роботи не має погодитись на інші запропоновані посади, крім вищезазначених.

З відеозапису (а.с.105), приєднаного представником відповідача до матеріалів справи, та дослідженого в ході судового розгляду справи, встановлено, що 24 квітня 2019 року позивач в присутності адвоката ОСОБА_5 , інспектора з кадрів Верни Т.І. та т.в.о. заступника директора з господарських питань ОСОБА_9 , відмовилась написати заяву за встановленою форму про свою згоду на переведення на одну з вакантних посад, запропонованих їй згідно з повідомлення про скорочення посади та наступне звільнення. Оскільки, з пояснень ОСОБА_1 , зафіксованих на відеозаписі та викладених в заяві від 22 квітня 2019 року, вона погоджується на переведення на вакантну посаду за певних умов як-то: встановлення заборони ДП «ЗОД» в односторонньому порядку розвивати з нею трудовий договір, або обійняти посаду на постійній основі (не на період перебування іншого працівника у соціальній відпустці) при збереженні їй всіх надбавок та доплат, встановлених трудовим договором від 2014 року.

Аналізуючи вказану власноручно написану позивачем заяву та відеозапис, ОСОБА_1 висловила свою згоду на зайняття вакантної на підприємстві посади, але на власних, зручних та вигідних особисто для неї умовах.

В той час як положення КЗпП України не передбачає при скороченні штату працівників та наявності згоди на переведення на іншу роботу висувати будь-які умови, дотримання яких вигідно працівнику. В даному випадку позивач мала намір забезпечити собі постійну роботу до досягнення нею пенсійного віку.

З огляду на це, суд вважає обґрунтованим твердження представника відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 відмовилась від переведення на одну з запропонованих їй вакантних посад ДП «ЗОД».

Зазначене додатково підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , допитаних у судовому засіданні.

У відповідності до положення ст.42 КЗпП України визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці проводиться виключно у випадку скорочення частини рівнозначних посад. Тоді як в спірних правовідносинах наказом ДП «ЗОД» №21/к від 06 січня 2017 року відповідно до штатного розпису ДП «ЗОД», затвердженого 30 грудня 2016 року та погодженого 03 січня 2017 року Державним управлінням справами, яке введено в дію наказом від 03 січня 2017 року в ДП «ЗОД» скорочена посада економіста з договірних питань та претензійної роботи. В штатному розписі, затвердженого 31 січня 2019 року, також відсутня посада економіста з договірних питань та претензійної роботи. Таким чином, при звільненні позивача не поставало питання про переважне право на залишення на роботі, оскільки посада, яку та займала, була єдиною як за назвою посади, так і за функціональними обов`язками, передбаченими для даної посади.

В той же час, внесення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи до діючого штатного розпису ДП «ЗОД», введеного в дію 01 лютого 2019 року, з визначенням посадового окладу відповідно до колективного договору на 2013-2014 роки розділ «Оплата праці», за вимогою позивача буде втручанням у виключну компетенцію керівника юридичної особи, що є неприпустимим. Оскільки, реорганізація та зменшення кількості штатних одиниць є правом відповідача.

VII. Висновки суду.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд вважає, що в ДП «ЗОД» відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату працівників, в тому числі й скорочення посади економіста з договірних питань та претензійних робіт, яку обіймала позивач. Позивач була попереджена про наступне вивільнення за два місяці з дати попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення їй пропонувались усі вакантні (включно з тимчасовими) посади на підприємстві. Всупереч цьому, позивач відмовилась від переведення на одну із запропонованих вакантних посад.

Таким чином, ДП «ЗОД» не порушені вимоги ч.2 ст.40 КЗпП України та ч.3 ст.49-2 КЗпП України у зв`язку з цим позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, та поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких ОСОБА_1 відмовлено, є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 червня 2019 року по 25 січня 2021 року у розмірі 278339 гривень 35 копійок та моральної шкоди у розмірі 201952 гривні 20 копійок, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відсутні.

VІIІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанцій від 13 червня 2019 року, від 14 червня 2019 року, від 01 серпня 2019 року (а.с.1-3) вбачається, що при пред`явленні позову до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4566 гривень 08 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених нею позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ч.6 ст.43 Конституції України, ч.3 ст.64, ч.2 ст.65 ГК України, ст.21, п.1 ст.40, ч.2 ст.40, ч.1 та ч.2 ст.235, ст.237-1 КЗпП України, ч.1 та ч.6 ст.81 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, внесення посади до штатного розпису, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду - 04 лютого 2021 року.

Суддя В.В. Журавський