Номер провадження: 22-ц/813/3140/21
Номер справи місцевого суду: 519/1270/19
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Барановської З.І., повний текст судового рішення складено 07 жовтня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (далі за текстом ДП «МТП «Южний») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №26-Ос від 01 листопада 2019 року про звільнення його з роботи; поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що його на підставі наказу Міністерства інфраструктури України №47-О від 21.06.2018 року «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», призначено виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний».

04.11.2019 року о 16.00 год. на електронну адресу ДП «МТП «Южний» надійшов лист, який складався з двох сторінок копії наказу Міністерства інфраструктури України №26-Ос від 01.11.2019 року «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», у п.1 якого вказано: «Звільнити ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора державного підприємства відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Цей же наказ надійшов поштою на адресу ДП «МТП Южний» 11.11.2019 року за вх.№33/31. Згідно відмітки поштового штемпелю на конверті, наказ було відправлено тільки 05.11.2019 року. Отримавши 04.11.2019 року електронний лист з копією наказу, виконуючий обов`язки директора ДП «МТП Южний» ОСОБА_1 у терміновому порядку видав наказ з особового складу від 04.11.2019 року №1206-ос про звільнення ОСОБА_1 виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» з 04.11.2019 року, який на наступний день був скасований на підставі наказу №1373 від 05.11.2019 року за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Южний» ОСОБА_2 . У період з 31 жовтня по 04 листопада 2020 року включно позивач перебував на лікарняному, а з 05.11.2019 року по 08.11.2019 року знаходився у відпустці, погодженої з Міністерством інфраструктури України у встановленому порядку. В наказі підставою для звільнення ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора державного підприємства «МТП «Южний» вказано п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до Закону. Якщо ж строковий договір, укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку. В даному випадку, строковий трудовий договір (контракт) з позивачем не укладався. Отже, звільнення з роботи ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним. У п.2 наказу зазначено: «Директорату морського та річкового транспорту, державному підприємству «Морський торговельний порт «Южний» забезпечити ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом під особистий підпис, про що проінформувати у тижневий строк Управління кадрової служби з наданням підтвердних документів. Станом на 29.11.2019 року під особистий підпис позивача з наказом не ознайомили. 01.11.2019 року позивач знаходився у відрядженні у м. Києві, зокрема в Міністерстві інфраструктури України, для виконання виробничих завдань підприємства. Під час його перебування 01.11.2019 року (дата видання наказу) протягом дня в Міністерстві інфраструктури України, Директоратом морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України не забезпечено ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом під особистий підпис та взагалі не доведено до його відома існування наказу щодо звільнення позивача.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Змінена дата звільнення з роботи виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, з 04 листопада 2019 року на 11 листопада 2019 року.

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про те, що звільнення було проведено без порушень чинного законодавства, оскільки між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір термін дії якого визначався настанням юридичного факту прийняттям відповідного рішення Уповноваженим органом управління не відповідають дійсності, так як судом не було взято до уваги, що позивач не надавав своєї письмової згоди уповноваженому органу на укладання з ним строкового трудового договору. Також не відповідає матеріалам справи висновок суду про те, що з наказом про свої звільнення позивач був ознайомлений 04.11.2019 року, так як оригінал наказу надійшов на підприємство 11.11.2019 року, а позивач під розписку з ним був ознайомлений 27.11.2019 року.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, Міністерство інфраструктури України зазначає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду ( а.с. 201-205 т.2).

ДП «Морський торгівельний порт «Южний» у своєму відзиві на апеляційну скаргу, зазначає, що звільнення ОСОБА_1 відбулось на законних підставах, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених у рішенні (а.с. 238-243 т. 2).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом Міністерства інфраструктури України №47-О від 21.06.2018 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства, що підтверджується копію відповідного наказу (а.с.8-9, 95-96, 150-151 т.1).

Відповідно до наказу №572-ос від 23.06.2018 року ОСОБА_1 приступив з 23.06.2018 року до виконання виконуючого обов`язків директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління, з посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с.152 т.1).

Наказом Міністерства інфраструктури України №26-Ос від 01.01.2019 року ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» звільнено з роботи 04.11.2019 року, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією відповідного наказу (а.с.10-11, 97-98, 153-156 т.1).

Відповідно до наказу №1206-ос від 04.11.2019 року ОСОБА_1 виконуючий обов`язки директора ДП «МТП «Южний» звільнений 04.11.2019 року, у зв`язку з закінченням строку трудового договору п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.24, 161).

Згідно умов спірного трудового договору строк цього договору закінчується у випадку прийняття відповідного рішення Мінінфраструктури.

Судом встановлено, що між Мінінфраструктури та ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір, термін дії якого закінчився з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, тобто між сторонами виникли строкові трудові відносини обмежені часом та певною подією. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв`язку з неможливістю об`єктивно передбачити тривалість процедури погодження та призначення керівника державного підприємства.

Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року №30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» (далі - Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункти1).

Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правова природа «виконуючий обов`язки» слід виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.

Таким чином звільнення з посади виконуючого обов`язки може бути наслідком припинення обставин, які роботодавець вважав виробничою необхідністю.

Крім того, позивач надавши згоду на призначення в.о. директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства, фактично погодився виконувати такі обов`язки тимчасово до настання відповідного рішення.

04.11.2019 року позивач отримав трудову книжку, що підтверджується відповідними копіями (т.1 а.с.164-166), показаннями свідка ОСОБА_3 та з ним проведений розрахунок.

Також 04.11.2019 року ОСОБА_1 був ознайомленим з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 року №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та цілком усвідомлював прийняте Уповноваженим органом управління рішення щодо його звільнення з роботи саме 04.11.2019 року. Після ознайомлення з вищевказаним наказом Міністерства інфраструктури України, ОСОБА_1 видано та підписано наказ директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.11.2019 року №1206-ос про звільнення ОСОБА_1 , в.о. директора ДП «МТП «Южний» 04.11.2019 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Про що зазначено у трудовій книжці ОСОБА_1 .

Позивач після ознайомлення з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 року №26-Ос публічно у актовому залі ДП «МТП «Южний» повідомив трудовий колектив (були присутні більш ніж 50 осіб) про його звільнення з роботи 04.11.2019 року згідно наказу Мінінфраструктури, дані обставині підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 в.о. ОСОБА_2 винесений наказ №1373 від 05.11.2019 року про скасування наказу директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.11.2019 року №1206-ос з дати його видання (т.1 а.с.25).

11.11.2019 року в.о. директора ОСОБА_1 винесений наказ №1227-ос про скасування наказу №1206-ос від 04.11.2019 року з дати його видання на підставі наказу №1373 від 05.11.2019 року «Про скасування наказу директора ДП «МТП «Южний» (т.1 а.с.157).

07.02.2019 року в.о. директора Олійником О.О. скасовані накази №1373 від 05.11.2019 та №1227-ос від 11.11.2019 року (т.1 а.с.158-159).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною третьою статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до пункту частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно із частиною першою, другою, четвертою статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

За змістом частини третьої-шостої статті 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Зазначені правові норми є правовою підставою для укладання контракту з керівником підприємства незалежно від форми власності.

Згідно статуту ДП «МТП «Южний» є державним підприємством і діє як комерційне підприємство, яке засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п.1.1).

Управління підприємством визначено в розділі 7 даного Статуту та вказано, що призначення на посаду та звільнення з посади директора підприємства здійснюється уповноваженим органом управління, а після утворення наглядової ради наглядовою радою підприємства, шляхом укладення (розірвання) з ним контракту, у порядку, встановленому законодавством України (п.7.3).

Судом встановлено, що з позивачем контракт не укладався.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно зі змісту наказу про звільнення позивача від 01.11.2019 №26-Ос ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади в.о. директора ДП «МТП «Южний» на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, тобто за закінченням строку договору.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП України).

Таким чином, забезпечивши можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, КЗпП України у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Згідно статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Судом встановлено, що наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії договору доведена відповідачем під час розгляду справи, не спростована позивачем та підтверджується зібраними у справи доказами.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування наказу від 01 листопада 2019 року №26-ОК про звільнення ОСОБА_1 оскільки він є правомірним.

Висновки суду першої інстанції, узгоджуються з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19).

Також судом вірно встановлено про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді та відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Судом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності серія АДЦ №663385 центру первинної медико-санітарної допомоги Южненської міської ради позивач перебував на лікарняному з 31.10.2019 по 04.11.2019 включно (т.1 а.с.27).

Також позивач перебував у відпустці з 05.11.2019 по 08.11.2019 згідно наказу №1186-ос від 31.10.2019 погодженому з державним секретарем Міністерства інфраструктури України (т.1 а.с.28,29).

Тобто, наказ про звільнення позивача видано 01.11.2019 у період його непрацездатності.

Порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування на лікарняному може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Але враховуючи, що позивач після закінчення лікарняного перебував у відпустці, то дата припинення трудових відносин є перший день після закінчення відпустки.

Таким чином, допущене відповідачами порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення позивача.

На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавши всі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, змінивши дату звільнення позивача з 04.11.2019 року на 11.11.2019 року та відмовивши в іншій частині позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було взято до уваги, що позивач не надавав своєї письмової згоди уповноваженому органу на укладання з ним строкового трудового договору, а висновки суду про те, що звільнення було проведено без порушень чинного законодавства, оскільки між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір термін дії якого визначався настанням юридичного факту прийняттям відповідного рішення Уповноваженим органом управління, не відповідають дійсності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами, а саме наявністю підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії договору, та за згодою виконувати службові обов`язки тимчасово до настання відповідного рішення.

Доводи про невідповідність висновку суду щодо ознайомлення позивача з наказом про звільнення 04.11.2019 року, так як оригінал наказу надійшов на підприємство 11.11.2019 року, а позивач під розписку з ним був ознайомлений 27.11.2019 року, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 04.11.2019 року був ознайомленим з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 року №26-Ос про звільнення з роботи та в той же день, 04.11.2019 року отримав трудову книжку, що підтверджується матеріалами справи.

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, так як судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ О.М. Таварткіладзе