КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/1797/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Шаруда К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Писанця В.А.у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № KIV0GK00830158, укладеного між сторонами 25 квітня 2007 року в зв`язку з несправедливістю його умов.

Посилається на те, що 25 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено вказаний кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу, а останній зобов`язався повернути кредит у розмірі 96 000,00 дол. США та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк до 25 квітня 2027 року та в порядку, встановленому цим договором.

Позивач вказує, що спірний кредитний договір укладено з грубим порушенням прав споживача та недотримання законодавства із захисту прав споживачів, оскільки, в договорі відсутнє визначення сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту, а саме склад платежів та їх розмір. Позивачу, як споживачу та потенційному позичальнику не було надано усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації про вартість кожного з альтернативних варіантів надання відповідних послуг банком на момент укладення спірного кредитного договору.Відповідачем приховано від позивача, як споживача інформацію щодо дійсного значення абсолютного здорожчання кредиту та дійсну реальну процентну ставку, що є порушенням норм Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13308.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договорузалишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що позивач не є фахівцем в галузі банківської діяльності та бухгалтерського обліку у кредитно - грошовій сфері, тому самостійно не може визначити дійсний розрахунок кредитних послуг. Для встановлення дійсної реальної відсоткової ставки та визначення абсолютного значення здорожчання кредиту незалежним експертом здійснено економічне дослідження шляхом проведення незалежної експертизи, якою було підтверджено введення позичальника в оману в частині істотних умов договору. Висновком експерта підтвердилось, що банк приховав від позичальника, як споживача дійсне значення абсолютного здорожчання кредиту та дійсну реальну проценту ставку. Мотивування судом рішення тим, що позичальник підписав договір, тому погодився з усіма його умовами, на думку позивача помилкове, враховуючи висновок експерта та те, що кредитором від позичальника було приховано дійсну ціну договору. Судом помилково застосовано норми статей 256,267 ЦК України та не застосовано норми ч.5 ст.261 ЦК України. На момент укладення спірного договору позичальнику не було відомо про порушення його прав, оскільки саме порушення (омана) була прихована від позичальника, який не мав фахових знань у галузі банківської діяльності. Сумніви щодо правомірності розрахунку та вірності ціни договору у позивача виникли після отримання ним позовної заяви від 22.06.2016 року та розрахунку заборгованості станом на 21.06.2016 року у справі №376/1324/16-ц. Таким чином, про порушення майнових прав ОСОБА_1 стало відомо у серпні 2016 року, а встановити та підтвердити факт порушення прав позичальника ОСОБА_1 зміг лише після отримання результатів судово - економічної експертизи у даній справі. До даних правовідносин судом помилково не застосовано вимоги ч.5 ст.261 ЦК України, враховуючи, що строк кредитного договору та обов`язок його виконання на момент складення позовної заяви та розрахунку заборгованості у справі №376/1324/16-ц не сплив, а правовідносини між сторонами залишаються триваючими.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що вичерпна інформація про умови кредитування та вартість кредиту позичальникові були надані у письмовому вигляді разом з іншими документами передбаченими Законом України «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позивача претензій протягом передбачених законом 14 днів і протягом 3-х років (строк позовної давності). Інших доказів надання вказаних документів не повинно бути, оскільки законом ( в редакції 2006 року) не передбачений обов`язок для кредитора отримувати від позичальника підписи про ознайомлення, чи в інший спосіб зберігати інформацію про ознайомлення. При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов`язків, одночасно встановили рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Відповідно до п.7.1 Договору встановлені види винагород, що позичальник сплачує банку, тобто позивач до підписання договору, у якому наглядно зазначено суми, які підлягали сплаті за резервування, мав ознайомитись з його умовами та міг не погодитись чи відмовитись від укладення. Однак цього не відбулось та позичальником договір підписаний, а отже він мав намір до сплати за усіма викладеними у договорі умовами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на підстави викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підпис позивача під договором кредиту свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Посилання позивача на те, що йому не було роз`яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодився з його умовами, де чітко визначені зобов`язання сторін.

Позивач дізнався про порушення своїх прав 25 квітня 2007 року, проте з позовом в суд звернувся лише 17 липня 2017 року, тобто з суттєвим пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 25 квітня 2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № KIV0GK00830158, за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу, а останній зобов`язався повернути кредит у розмірі 96 000,00 дол. США та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк до 25 квітня 2027 року та в порядку, встановленому цим договором.

Відповідно до п. 7.1 Договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк з 25 квітня 2007 року по 25 квітня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 96 000,00 дол. США на наступні цілі: - 80000,00 дол. США на купівлю житла, а також - 16 000,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 943,71 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Сторонами не заперечується, що в спірному договорі було визначено всі умови надання кредиту.

Позивач оспорює несправедливість та введення його в оману з приводу істотних умов його укладення.

Вказаний договір підписаний позивачем.

Як вбачається із договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов`язання сторін.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Стаття 230 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з умов кредитного договору, банк надав позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз`яснено йому інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Посилання позивача на те, що йому не було роз`яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредиту не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, оскільки, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодився з його умовами, де чітко визначені зобов`язання сторін.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом вірно враховано вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаними пунктами договору.

Висновок суду щодо строків позовної давності апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається із тексту рішення судом правильно відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, апеляційний суд не приймає до уваги.

Судом встановлено, що відповідні дані позичальникові були надані у письмовому вигляді разом з іншими документами передбаченими Законом України «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 отримав кредит та сплачував періодичні платежі.

За умовами ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов`язків, при цьому встановили порядок відповідальності та порядок дій сторін у разі порушення норм договору.

Твердження скаржника про те, що позивач не є фахівцем у галузі банківської діяльності та бухгалтерського обліку у кредитно - грошовій сфері, тому не може самостійно визначити дійсний розрахунок кредитних послуг, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п.7.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 943,71 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Тобто, погашення заборгованості здійснюється ануїтентними платежами в однаковому розмірі.

Крім того, відповідно до п.7.1 кредитного договору встановлені види винагороди, що позичальник сплачує Банку. Тобто, у договорі було визначено всі нарахування за винагородами з самого початку, позивач до підписання договору, у якому наглядно вказано суми, які підлягали сплаті, мав можливість ознайомитися з його умовами та міг не погодитися чи відмовитися від укладення кредитного договору на умовах, які в ньому були вказані. Проте, позичальник ОСОБА_1 підписав кредитний договір, тобто погодився погашати кредитну заборгованість за всіма умовами, які викладені у кредитному договорі.

Таким чином, після погодження умов кредитного договору, багаторічної сплати коштів за кредитним договором та тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, посилання позивача на положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовано вимоги ч.1 ст.261 ЦК України відповідно до якої особа довідалася про порушення свого права лише після отримання у серпні 2016 року розрахунку заборгованості станом на 21.06.2016 року, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки в позові відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог.

Посилання скаржника на висновок експерта апеляційний суд не приймає до уваги враховуючи, що відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Інших доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 не надав ані суду першої, ані апеляційної інстанцій.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.