ПОСТАНОВА

Іменем України

28 січня 2021 року м. Кропивницький

справа № 390/1389/16-ц

провадження № 22-ц/4809/5/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року у складі судді Квітки О.О. і

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням доповнень до позовної заяви просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності вільного користування та розпорядження майном будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного будинку, як такого, що безпідставно вселився та проживає в ньому, без надання йому іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , який вона успадкувала від свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час, вона, як єдиний власник зазначеного домоволодіння, не може вільно користуватись, розпоряджатись та фактично володіти будинком у зв`язку з тим, що в ньому без жодних на те підстав проживає двоюрідний брат позивачки - ОСОБА_2 , який самовільно заселився та проживає в її будинку на протязі декількох років.

Проживаючи в будинку, відповідач в ньому не зареєстрований, весь час зловживає спиртними напоями та веде антисоціальний спосіб життя.

Після того як позивач оформила всі документи на зазначений будинок, маючи намір мешкати в ньому зі своєю родиною, вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням залишити її домоволодіння, проте останній добровільно залишати будинок не хоче, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 , без надання йому іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , їй належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

В той час, як у відповідача, який фактично проживає в зазначеному будинку без правових підстав, крім того, не належить до членів сім`ї позивача в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, відсутнє право на користування житловим будинком, який належить позивачу на праві приватної власності.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в розумінні частини першої статті 405 ЦК України, відповідач не набув самостійного права на користування будинком з інших правових підстав, а тому позовні вимоги про усунення перешкод в здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення, без надання іншого житла, підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції в своєму рішенні не навів фактів, що підтверджують дії відповідача у створенні перешкод щодо здійснення права власності ОСОБА_1 , а позивачем не доведено, які саме перешкоди у здійсненні нею права власності на будинок здійснює відповідач.

Посилання суду першої інстанції на статтю 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) в частині збереження права власності на житло лише при припиненні сімейних відносин між членами сім`ї та залишенні незмінності особи власника не можуть бути застосованими до правовідносин, які склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зокрема рішенням Кіровоградського районного суду від 25.04.2016 було встановлено, що мати позивача ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка була попередньою власницею будинку.

Також цим рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 постійно, за виключенням періоду 2006-2007 років постійно проживав у спірному будинку разом зі своєю матір`ю, братом, ОСОБА_3 , тому ці факти не підлягали новому доведенню в іншій справі, оскільки рішення Кіровоградського районного суду набуло чинності.

Після смерті матері відповідач звернувся до Кіровоградської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи, яка є в матеріалах справи.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що також має не тільки право проживання у вказаному будинку, а й право на частку в ньому.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка подала заяву, в якій посилаючись на вимоги статті 156 ЖК України, вказувала, що ОСОБА_2 втратив право користування будинком у зв`язку зі зміною його власника, як на доведений факт, проте, вимоги щодо втрати відповідачем права користування будинку вона не ставить.

ОСОБА_2 вважає, що виселення його тільки внаслідок того, що право власності на житлове приміщення перейшло до іншої особи є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин, так як він набув постійне сервітутне право на спірне житло.

Окрім того, ОСОБА_2 звертає увагу на ту обставину, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не вказав у резолютивній частині рішення, у якій саме частині позовних вимог він відмовляє позивачеві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерозподіл спадщини (№ 390/348/17).

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд Кіровоградської області та утворити Кропивницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Кіровоградську область, з місцезнаходженням у місті Кропивницькому.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності здійснена 05 липня 2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Руденко Н.П. на підставі свідоцтва про право на спадщину (том 1, а. с. 6-7).

Зазначений будинок ОСОБА_1 отримала в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією спадкової справи (том 1 а. с. 45-83).

На час судового розгляду справи об`єктивні дані про те, що зазначене право власності ОСОБА_1 на зазначений вище об`єкт нерухомого майна, оспорюється, в матеріалах справи відсутні, і такі обставини не встановлені.

ОСОБА_1 як власник будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює плату за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копією розрахункової книжки по оплаті послуг з газопостачання, копією договору № 091804059 про користування електричною енергією і копіями квитанцій про оплату зазначених послуг (том 1, а.с.133-134, 136, 137-139, 206, 207).

Відповідно до копії довідки № 2053, яка видана виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області 06.11.2015, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1961 року проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

На день смерті разом з нею проживав і був зареєстрований син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 в вищезазначеному будинку був зареєстрований і проживав син ОСОБА_3 . Померла виписана з цього будинку в зв`язку зі смертю.

Заповіт від імені померлої ОСОБА_5 виконком Соколівської сільської ради не посвідчував (том 1 а. с.22).

Копія довідки № 1275, видана виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області 23.06.2016, засвідчує, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в селі Черняхівка і належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до архівних документів Соколівської сільської ради має поштову адресу: АДРЕСА_1 (том 1 а. с.21).

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно 02 березня 2015 року звернувся до Кіровоградської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У зв`язку з цим, 02.03.2015 нотаріальною конторою почато спадкову справу № 35/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 (том 1 а. с. 85-105), однак як вбачається з копії зазначеної спадкової справи жодних свідоцтв про право на спадщину йому не видавалось.

Факт виникнення між сторонами конфліктів з приводу спадщини та проживання відповідача ОСОБА_2 в спірному житловому будинку, підтверджується інформацією наданою Кіровоградським районним відділенням поліції Кіровоградського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області (том 1 а.с.199-200).

ОСОБА_2 проживає без реєстрації в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується позитивно (том 1 а. с.209).

З відповіді УДМС України в Кіровоградській області, яка отримана судом 05.09.2016, слідує, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 28.08.2013 вибув до м. Кропивницький (том 1 а.с.11).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлового будинку та їй належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, в той час, як у відповідача, який фактично проживає в зазначеному будинку без правових підстав, крім того, не належить до членів сім`ї позивача в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, відсутнє право на користування житловим будинком, який належить позивачу на праві приватної власності.

Проте з висновками суду першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звертаючись до суду та посилалась на те, що вона в порядку спадкування за законом є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності здійснена 05 липня 2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Руденко Н.П. на підставі свідоцтва про право на спадщину (том 1, а. с. 6).

Однак, постановою Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 390/348/17 (провадження № 22-ц/4809/899/20) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 березня 2020 року скасовано.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Соколівська сільська рада Кіровоградського району Кіровоградської області, приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Руденко Наталя Петрівна, ОСОБА_6 , про перерозподіл спадщини задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Руденко Н. П. 05 липня 2016 року за реєстром № 426 на ім`я ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 відмовлено (том 2, а. с. 102-106, 109-124).

Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що померлій ОСОБА_5 належав на праві власності цілий житловий будинок

АДРЕСА_3 , відповідає адресі: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіту не залишила.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є її діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_5 спадщину, в тому числі на належний їй на праві власності жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , прийняли її діти: ОСОБА_3 , який у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та ОСОБА_4 , яка фактично вступила в управління, володіння спадковим майном, оскільки взяла та зберігала у себе правовстановлюючі документи на спадковий будинок і користувалась ним для проживання разом з ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину їм не видавалось.

Сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_2 , який після смерті матері прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, та зберігає правоустановлюючі документи на спірний житловий будинок, які отримав від матері.

ОСОБА_9 є донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 прийняла спадщину - подала заяву до нотаріуса, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) та ОСОБА_3 (28.01.2015) їх спадкоємці, які прийняли спадщину: позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 відповідно успадкували належний спадкодавцям на праві спільної часткової власності (в рівних частках) будинок АДРЕСА_4 , право на який спадкодавці сторін у цій справі набули в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Судом зазначено, що при оформленні оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 щодо спадкового майна - будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 було відомо про ці обставини, що підтверджується рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2016 року (справа № 390/2321/15-ц).

Проте, не зважаючи на існування перешкод - відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок, в порушення прав іншого спадкоємця - ОСОБА_2 , до якого раніше (18.09.2014 - після смерті ОСОБА_4 ) перейшло право на частку у праві спільної часткової власності на спадковий будинок, на ім`я ОСОБА_10 було видане свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , що складається із цілого будинку АДРЕСА_1 .

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 використовував спірний будинок для проживання після смерті ОСОБА_4 , володів ним разом з ОСОБА_3 до смерті останнього, проте не оформив свого права на спадкове майно до цього часу.

ОСОБА_1 прийняла спадщину, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_8 після смерті ОСОБА_3 , і могла оформити своє право лише на те майно, зокрема частку у справі спільної часткової власності на спірний будинок, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом порушує права ОСОБА_2 та перешкоджає йому реалізувати своє право на оформлення права власності на успадковану ним після смерті ОСОБА_4 частку у праві власності на спадковий будинок АДРЕСА_4 , тому підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_4 суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не втратив можливості оформити своє право на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , у Кіровоградській районній державній нотаріальній конторі, де відкрита (почата) 02 березня 2015 року спадкова справа № 35/2015.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли спадщину, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_7 після смерті ОСОБА_4 та 28.01.2015 після смерті ОСОБА_3 відповідно, щодо усіх прав і обов`язків, що належали померлим на момент відкриття спадщини, в тому числі на частки у спільній частковій власності на спірний будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є способом набуття права власності чи підставою його (права власності) припинення, вона виступає лише засобом офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно(постанова Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 593/398/19 (провадження № 61-21809 св 19)).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач не може бути протиправно позбавлений права власності на квартиру чи обмежений у його здійсненні з огляду на належну йому частку, рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житла за безпідставністю.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 606 грн 32 коп судового збору, які підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житла, відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1157 грн 52 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04.02.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко