Справа № 199/4972/20
(2/199/576/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Остапенко А.В., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідачів про усунення від права спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є дружиною ОСОБА_8 , який хворів, потребував догляду та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відносини між ОСОБА_8 та його дітьми, - відповідачами за позовом, зовсім зіпсувались після того, як батько повідомив дітям, що 17.08.2011 року відбудеться офіційна державна реєстрація шлюбу з позивачем.

Діти не спілкувались з батьком, а після реєстрації шлюбу із позивачем припинили спілкуватись з батьком зовсім, припинили допомагати батькові та зовсім не цікавились станом його здоров`я, тому ОСОБА_8 при житті склав заповіт на позивача.

Чоловік перед смертю тяжко хворів, потребував допомоги від дітей, а останні могли йому надати таку допомогу, але жлдних дій для підтримки батька не вчинили. Відповідачі на похорони батька не прийшли, були тільки на кладовищі, матеріальної допомоги на поховання батька не надали.

Позивач зазначає, що відповідачі повинні бути усунені від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, ухилялись від надання батькові допомоги.

Ухвалою суду від 13.10.2020 року відкрито провадження по справі.

18.11.2020 року відповідачем ОСОБА_4 було подано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній позовні вимоги не визнав, оскільки відсутні підстави для усуненя його від спадкування. Посилався також на нікчемність заповіту, складеного батьком на користь позивача, що встановлено судовим рішенням. Крім того, вважав шлюб між його батьком та позивачем фіктивним, про що ним було подано позов до суду.

Інші відповідачі правом подачі відзиву не скористались.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити. При цьому позивач пояснила, що вона особисто зверталась до відповідача ОСОБА_4 з проханням надати грошові кошти на лікування батька, коли той в 2011 році потрапив у лікарню, проте відповідач відмовився. До інших відповідачів за допомогою не зверталась, в її присутності її чоловік також за допомогою до дітей не звертався.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що померлий ОСОБА_8 до дітей за допомогою не звертався, сторонньої допомоги не потребував, оскільки проживав з позивачем.

Інші відповідачі до судового засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Суд вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача та батько відповідачів ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 . Постановою ВСУ від 05.02.2020 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 27 серпня 2014 року державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_1 .

Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом згідно ст. 1261 ЦК України та прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19), від 30 травня 2008 року N 7.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суду позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів, відповідно судом не встановлено факт того, що спадкодавець, у зв`язку з віком та хворобою був у безпорадному стані, висловлював прохання або бажання про надання допомоги з боку дітей відповідачів по справі, а вони свідомо від її надання ухилялись.

Тобто, факту навмисного ухилення спадкоємця від надання допомоги безпорадному спадкодавцю з боку відповідача не доведено.

Таким чином, дослідивши всі надані докази в сукупності суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо усунення відповідачів від права на спадкування після смерті батька не можуть бути задоволені, оскільки позивач не надала жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідачі ухилялись від участі у догляді за хворим батьком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст. 1224 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом,- відмовити.

Судові витрати позивача віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня виготовлення повного рішення апеляційної скарги.

Суддя