Справа № 128/456/20
Провадження № 22-ц/801/212/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуСправа № 128/456/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Очеретної М.Ю., Побережного Б.І., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, а саме просив встановити, що він не проживав однією сім`єю із останньою.

В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що в 2015 році, до поїздки в Республіку Польща, він познайомився з відповідачкою ОСОБА_2 , під час зустрічей з якою, вони перебували у близьких стосунках, однак при цьому не проживали однією сім`єю, та не мали спільного побуту та сімейного бюджету. Сторони в різний період часу знаходилися в Республіці Польща, та на незначний період часу у зв`язку із особистими обставинами повертались на територію України. Так, він приїхав незадовго до народження доньки для оформлення відповідних документів, після чого знову виїхав за межі України. Скориставшись його відсутністю, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про стягнення з нього аліментів на свої утримання, як цивільної дружини. В своїй позовній заяві, відповідачка зазначила, що вони спільно проживали однією сім`єю, під час чого у них народилась дитина. Однак даний факт не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 завагітніла не від спільного з ним проживання, а від випадкового статевого зв`язку. Народжену дитину він добровільно визнав своєю дочкою, а себе батьком, на яку сплачує аліменти. Козятинський міськрайонний суд Вінницької області в своєму рішенні від 20.04.2018р. в цивільній справі № 133/1840/19 вирішив, що він має сплачувати аліменти на утримання цивільної дружини ОСОБА_2 . Даний висновок суд зробив на підставі позовної заяви, яка окрім доказу, що він є батьком дитини, інших даних чи відомостей, що вони перебували у цивільному шлюбі, не мала. В січні 2018 року, він мав намір створити сім`ю із ОСОБА_2 , однак останню цікавили виключно гроші, а не сім`я, та після конфліктної ситуації, яка сталась в травні 2018 року, вони більше не зустрічались. Вважає, що встановлення юридичного факту не проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , надасть можливість спростувати її статус цивільної дружини, з одночасною втратою права отримувати аліменти на своє утримання. Це ж дозволить, відновити його порушене право, адже скориставшись його відсутністю на території України, використовуючи свої зв`язки та вводячи суд в оману, відповідач отримала статус цивільної дружини і можливість розпоряджатись його коштами на своє утримання.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року позовну заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та постановленим з порушенням норм процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити частково апеляційну скаргу виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Козятин Вінницької області, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 10.10.2017р. Козятинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області із позовною заявою до позивача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_3 , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні та вихованні. ОСОБА_1 добровільно участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому потребує матеріальної допомоги від чоловіка, яку він повинен їй надавати до досягнення дитиною трьохрічного віку. ОСОБА_1 працює офіційно за кордоном, має постійний заробіток, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу на її утримання.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1500грн. щомісячно на її утримання до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 15.02.2018р. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Дане судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 в силу вимог статті 84 СК України вправі вимагати допомоги на її утримання до досягнення дитиною трьох років, а ОСОБА_1 може надавати їй таку допомогу, оскільки є працездатним та отримує дохід.

За наслідками апеляційного перегляду, постановою апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2018р. апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука М.В. залишено без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. залишено без змін.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.06.2019р., касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Савчуком М.В. залишено без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2018р. залишено без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про встановлення факту не проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , виходив з того, що суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_1 не проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , та не довів відсутності ознак, притаманних подружнім відносинам.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 та ч.2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України.

За нормою ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення..

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності спору між ними.

У справі, що переглядається, вимога про встановлення факту не проживання однією сім`єю позивачем висунута з певною правовою метою - спростувати статус цивільної дружини, з одночасною втратою права отримувати аліменти на своє утримання.

Спір щодо аліментних обов`язків подружжя підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Водночас, скориставшись своїм процесуальним правом, позивач вимогу про право не заявив.

Відповідно відсутня правова мета звернення до суду з таким позовом, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів особи, у зв`язку з вимогою про охорону яких особа вправі звертатися в суд.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не заявив позовних вимог на захист тих порушених відповідачем прав, для реалізації яких позивачу необхідно було встановити юридичний факт.

Керуючись ст. ст. 149-154, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук