УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні скаргу ОСОБА_1 , поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення та дії державного виконавця, заінтересовані особи: Суворовський районний відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із вказаною скаргою, посилаючись на те, що 26.09.2002 року Суворовським міським судом м.Херсона було видано виконавчий лист №2-4459 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів. На підставі виконавчого листа 03.02.2003 року держаним виконавцем виконавчої служби було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Про існування зазначеного арешту заявнику стало відомо у 2021 році при намірі відчужити зазначену квартиру. Питання щодо заборгованості по аліментам сторонами врегульовано, у зв`язку з чим заявник, як стягував, 27.07.2021 року звернувся до Суворовського РВ ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою про зняття арешту. 12.08.2021 року Суворовським РВ ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було надано відповідь №47968, де зазначено, що в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо перебування виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4459 від 26.09.2002 року, виданого Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів, на підставі якого внесено запис про арешт майна. У зв`язку з викладеним, заявник просить скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції серії АА №080118 від 03.02.2003 року про накладення на майно, яке належить ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 15.09.2021 року прийнято скаргу до розгляду.

21.10.2021 року представник Суворовського РВ ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надав до суду відзив, згідно якого вважає скаргу та доводи викладені в ній безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Зазначив, що в системі відсутні відомості щодо перебування виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4459 від 26.09.2002 року, виданого Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів, на підставі якого внесено запис про арешт майна боржника. Виконавче провадження не внесено до Автоматизованої системи виконавчих проваджень та не можливо встановити підстави закінчення, завершення виконавчого провадження. Аргументи скаржника про порушення його прав як власника, що гарантовано ст.317 Конституції України, безпідставні, так як арешт на майно ОСОБА_3 було накладено державним виконавцем відповідно до вимог законодавча для забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з нього на користь стягувача аліментів. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подана стягувачем ОСОБА_2 , яка не є власником майна, частини квартир АДРЕСА_1 , на яке накладено арешт. Доказів щодо належності їй арештованого майна до суду також не надаються. Скаржником не надано витяг з Державного реєстру речових прав, яким підтверджувалися обставини, що дійсно арешт на майно накладено в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4459 від 26.09.2002 року, виданого Суворовським міським судом м.Херсона. На підставі викладеного, представник просив відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, скаргу підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до постановидержавного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції серії АА №080118 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.02.2003 року, на майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , накладено арешт

Згідно листа Суворовського РВ ДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №47968 від 12.08.2021 року, зазначено, що в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо перебування виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4459 від 26.09.2002 року, виданого Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів, на підставі якого внесено запис про арешт майна. Оскільки відомості щодо виконавчого провадження не внесено до Системи не можливо встановити підстави завершення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-ХІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 5 Закону № 606-ХІV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Пунктом 1 частини 3 ст.55 Закону передбачено, що арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;

З урахуванням викладеного, 03 лютого 2003 року державним виконавцем ВДВС Суворовського РУЮ у м.Херсоні винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Зазначеною постановою було накладено арешт на все майно належне, що належить ОСОБА_3 , а саме частину квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Порядок зняття арешту з майна чи коштів боржника регулюється статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404 - VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 1404 - VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини 2 статті 59 Закону № 1404 - VIII У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майні знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стане. відомо про такі обставини.

Відповідно до частини 3 статті 59 Закону № 1404 - VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець

Відповідно до частини 4 статті 59 Закону № 1404 - VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Відповідно до частини 5 статті 59 Закону № 1404 - VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подана стягувачем ОСОБА_2 , яка не є власником майна, частини квартири АДРЕСА_1 , на яке накладено арешт. Доказів щодо належності їй арештованого майна до суду не надано.

Скаржником не надано витяг з Державного реєстру речових прав, яким підтверджувались обставини, що дійсно арешт на майно накладено в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4459 від 26.09.2002 року, виданого Суворовським міським судом м. Херсона.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні скарги ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.260, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

ухвалив:

Скаргу скаргу ОСОБА_1 , поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення та дії державного виконавця, заінтересовані особи: Суворовський районний відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду в порядку ст. 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: С.І.Майдан