КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Яценко Н.О.
Єдиний унікальний номер справи № 756/402/16-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/7420 /2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Войтенко О.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У січні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України», яке під час розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 2007 року між позивачем АТ «Державний ощадний банк України» та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №728 . За умовами договору банк надав позичальникові кредит в розмірі 109000 доларів США з цільовим призначенням на придбання за договором купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Строк кредитування визначений до 27 вересня 2037 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 11,5% річних на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання.

Погашення кредиту, за погодженням сторін, здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануїтетними платежами) по 303 долари США.

Неодноразово, за заявою позичальника ОСОБА_1 , 24 лютого 2009 року, 23 квітня 2010 року, 22 лютого 2013 року укладались додаткові договори, якими внесені зміни до п.1.5 договору про іпотечний кредит, щодо розміру та порядку погашення кредитної заборгованості.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 27 вересня 2007 року укладено іпотечний договір №1430. Згідно умов договору, позичальник з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору передав в іпотеку банку нерухоме майно однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно п.4.2 Іпотечного договору, в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань в цілому, або їх частини, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як зазначає позивач , позичальник ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, у зв`язку з чим станом на 17 листопада 2015 року утворилась заборгованість в сумі 148901,87 доларів США.

З урахуванням уточнень до позовних вимог в редакції від 30 червня 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» просить суд

- звернути стягнення на предмет іпотеки однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , зі всіма невід`ємними її приналежностями, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів та з його вартості задовольнити грошові вимоги в розмірі 148901,87 долари США яка складається з :

- Загальна сума непростроченого кредиту ( основний борг) 86 140 доларів США ,

-загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом ( по основному боргу) - 7 437,34 доларів США ,

-загальна сума нарахованих відсотків за листопад 2015 року ( з 01 листопада 2015 року по 16 листопада 2015 року ) - 471,73 доларів США ,

- загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом 28 746,37 доларів США ,

- загальна сума пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом -1 345,23 доларів США ,

- загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом 7 086,12 доларів США ,

-загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по основному боргу 2 672, 23 доларів США ,

-загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по відсотках 13 618,15 доларів США ,

- загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу 221,14 доларів США ,

- загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам 1 163,56 доларів США ,

- виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири за адресою : АДРЕСА_1 із зняттям із реєстраційного обліку,

- стягнути судові витрати. (а.с.189-190, том 3)

У лютому 2018 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору.

У позові просить суд визнати частково недійсним кредитний договір №728 від 27 вересня 207 року. , а саме визнати недійсними положення пунктів 1.1 , 1.2., 1.9, 1.11, 1.12. На думку ОСОБА_1 вказані пункти не відповідають чинному законодавству, та є несправедливими умовами відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і порушують права позивача (за зустрічним позовом). як споживача послуг банку. Зокрема несправедливими є умови про зміни у витратах ,щодо плати за обслуговування кредиту, крім того грошові зобов`язання мають виконуватися у гривнях (а.с. 49 том 2).

Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року, яку занесено до протоколу судового засідання, прийнято до провадження зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним.

Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року задоволено позов частково.

Звернуто стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) - однокімнатну квартиру, АДРЕСА_1 , зі всіма невід`ємними її приналежностями, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів та з його вартості задовольнити грошові вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» в розмірі 142 304,36 доларів США (сто сорок дві тисячі триста чотири долари США 36 центів) .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 11 581,72 грн .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 1378 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 1378 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення яким відмовити банку у виселенні відповідачів, та стягненні витрат по сплаті судового збору в частині вимог немайнового характеру.

В апеляційній скарзі посилалася на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, суд не взяв до уваги доводи позивача щодо застосування ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Інші відповідачі апеляційні скарги не подавали.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» зазначив, що рішення суду є законним і вмотивованим . Доводи апелянта про те, що квартира придбана лише за частину кредитних коштівє безпідставними, оскільки це питання вже було предметом судовгшо розгляду і рішенням суду встановлено ,що квартира придбана за кредитині кошти. Рішення наралозаконної сили (справа № 756/17892/14-ц). Доводи скарги не спростовують висновків суду першо інстанції. Просили в задоволенні скарги відмовити .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України відповідачі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 05 серпня 2021 року , 14 вересня 2021 року, 28 жовтня 2021 року , 23 листопада 2021 року. Представники сторін брали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України щодо зобовязань та їх виконання.

Так , судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний України» в особі філії ГУ по м. Києву та Київській області ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ГУ по м. Києву та Київської області, який змінив назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит. За умовами договору остання отримала кредит в сумі 109000 доларів США на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .За умовами договору розмір сплати за користування кредитом становить 11,5 % річних, строк кредитування визначений до 27 вересня 2037 року. (а.с. 20-24 том1)

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_1 укладено 27 вересня 2007 року нотаріально посвідчений іпотечний договір №1430. За умовами договору позичальник ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передала в іпотеку банку нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 4.2 Іпотечного договору, передбачено, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань в цілому, або їх частини, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. (а.с.50-55 том 1)

Між банком та ОСОБА_1 укладено ряд додаткових договорів:

1) 24 лютого 2009 року договір № 1 до договору про іпотечний кредит від 27 вересня 2007 року про зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту за лютий 2009 року - січень 2010 року.

2) 23 квітня 2010 року укладено додатковий договір № 2 до іпотечного договору №728 від 27 вересня 2007 року, який передбачає реструктуризацію кредитної заборгованості та зміну графіку погашення кредиту у межах строку кредитування, про зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту за квітень 2010 року - вересень 2010 року.

3) 22 лютого 2013 року укладено додатковий договір № 3 до договору про іпотечний кредит № 728 від 27 вересня 2007 року, яким змінено умови кредитування шляхом зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування та зменшено розмір щомісячних платежів по кредиту за лютий 2013 року - січень 2014 року.(а.с.41-46 том 1)

Позивачем на адресу відповідачів 02 жовтня 2015 року направлено лист - вимогу про виселення, та надіслано повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання щодо погашення кредиту та сплати процентів із зазначенням суми залишку заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості, нарахованих відсотків та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. (а.с.62-67 том1)

Відповідно до розрахунку наданого АТ «Державний ощадний банк України» станом на 17 листопада 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 148901,87 доларів США, яка складається з:

- Загальна сума непростроченого кредиту ( основний борг) 86 140 доларів США ,

-загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом ( по основному боргу) - 7 437,34 доларів США ,

-загальна сума нарахованих відсотків за листопад 2015 року ( з 01 листопада 2015 року по 16 листопада 2015 року ) - 471,73 доларів США ,

- загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом 28 746,37 доларів США ,

- загальна сума пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом -1 345,23 доларів США ,

- загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом 7 086,12 доларів США ,

-загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по основному боргу 2 672, 23 доларів США ,

-загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по відсотках 13 618,15 доларів США ,

- загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу 221,14 доларів США ,

- загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам 1 163,56 доларів США ..(а.с.8-17 том1)

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року, залишеним без змін рішеннями суду апеляційної та касаційної інстанції, задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ГУ по м. Києву та Київської області заборгованість за кредитним договором у розмірі 142304, 36 доларів США, що еквівалентно 2 989 131, 54 грн. У позові ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовлено . ( т.2 а.с.42-48,83-87 ).

Вказаними рішеннями встановлено , що заборгованість за крелитиним договором виникла станом на 01 липня 2015 року .

Вданій справі , спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, через порушення позичальником умов укладеного кредитного договору щодо своєчасності погашення виниклої заборгованості та виселення відповідача з іпотечного житла.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.2 Іпотечного договору №1430 від 27 вересня 2007 року передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань в цілому, або їх частини, а також у інших випадках, передбачених умовами договору, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному умовами договору.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок порушення виконання позичальником кредитного зобов`язання , станом на 17 листопада 2015 року, за розрахунками банку, утворилась заборгованість в розмірі 148901,87 доларів США. (а.с.8-17 том 1)

Ні відповідач ОСОБА_1 ні її представник не спростували обсяг виниклої заборгованості.

Перевіряючи правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд правильно не погодився з ним ,з огляду на наявне рішення суду , яке набрало законної сили, і яким вже стягнута заборгованість з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумі 142304,36 доларів США, та в примусовому порядку рішення суду не виконане. (а.с.45-48,177-179, том 2).

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив , що згідно положення п.3.3. договору про іпотечний кредит, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 робочих днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги. (а.с.21 том 1)

Судом встановлено , що позивач звертався до відповідачів з письмовою вимогою, щодо усунення порушення строків сплати чергових платежів та погашення кредитної заборгованості, яка залишена без задоволення.

Вимогу про дострокове повергнення кредитних коштів банк надіслав позичальнику 02 жовтня 2015 року, чим змінив строк виконання кредитного зобов`язання (а.с.67 том 1). Отже, нарахування відсотків визначених договором банком за користування кредитними коштами після ухвалення судового рішення, суд першої інстанції правильно вважав безпідставним.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи те, що договір іпотеки є чинним, судом встановлені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідачі належним чином не виконують зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість та підставність заявлених позивачем вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки , а саме на однокімнатну квартиру, АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 виходячи з розміру кредитної заборгованості за іпотечним кредитом №728 від 27 вересня 2007 року встановленої судовим рішенням в розмірі 142304,36 доларів США. Підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом не встановлено.

На думку колегії суду, посилання суду першої інстанції, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірні правовідносини, суперечить вимогам ст. 496 ЦПК України , Розділу Х1 ЦПК України, разом з тим, це не є підставою для скасування рішення, оскільки не впливає на висновки суду щодо предмету спору. Слід зауважити, що обмеження процесуальних прав та обов`язків іноземних громадян мають бути передбачені Кинституцією, законом України, натомість Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» таких обмежень не містить.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.

Крім того у постанові зазначено, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання (Постанова Верховного Суду від 16 серпня 2021 року ( справа № 523/12031/16-ц).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як видно з матеріалів справи, АТ «Державний ощадний банк України» надіслав 02 жовтня 2015 року лист - вимогу про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 61-64).

Іпотечне майно, квартира АДРЕСА_1 була придбана за рахунок коштів отриманих в кредит, що доводиться п.1.2 договору про іпотечний кредит №728 від 27 вересня 2007 року в якому зазначено цілі кредитування на придбання зазначеної квартири (а.с.20 том 1). Крім того, як уже зазначалось, ця обставина встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Враховуючи, що відповідачі після отримання листа вимоги про виселення, добровільно не звільняють займане житло, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для виселення відповідачів.

Відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15),від 02 вересня 2015 року (справа № 6-1049цс15), від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892цс15), від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 295/4514/16-ц,), у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа № 265/4748/16-ц), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року (справа № 139/839/19) .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України). Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд першої інстанції , задовольняючи вимоги , виходив із того , що банк ( позивач) надав належні та допустимі докази наявності підстав на звернення стягнення на іпотечне майно, що придбано за рахунок отриманих в кредит коштів , внаслідок неналежного виконання обов`язків за договором кредиту ОСОБА_1 (а.с. 78-98 том 1).

Суд апеляційної інстанції погоджується такими висновками .

При цьому судом першої інстанції дотримані положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, щодо пропорційності втручання в особисті права відповідачів, зокрема права на житло та дотримання балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Практика ЄСПЛ виділяє три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: - чи є такий захід законним; - чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; - чи є такий захід пропорційним меті .

У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в

побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії»).

Враховуючи практику ЕСПЛ можна зробити висновок , що вимоги позивача щодо виселення відповідачів ґрунтуються на вимогах закону ( ст. 40 Закону України « Про іпотеку» ) , і таке втручання у права власності відповідачки є пропорційним між засобами і метою, яку переслідує позивач .

Відповідачами не надано доказів, що житло придбане за рахунок кредитних коштів є їх єдиним житлом для проживання. Крім того , в матеріалах справи наявні копії паспортів відповідачів , згідно яких вони є громадянами Російської Федерації. Згідно відомостей місця реєстрації, зазначеної в паспортах відповідачі мають постійне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (а.с.118-122 том 1).

На час придбання іпотечного житла за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2007 року, ОСОБА_1 , тимчасово була зареєстрована та тимчасово мешкала за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.123 том 1).

З огляду на те, що жодних виключних обставин, або застережень, які б свідчили про неможливість виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, і що таке втручання завдасть їм істотної шкоди, чи позбавить їх єдиного місця для проживання. Сужд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Вірним є і висновок суду про відмову у задоволенні вимог про зняття відповідачів з місця реєстрації такими, оскільки в розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання можливо з огляду на ухвалення судом рішення про виселення відповідачів.

Згідно ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що рішення є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права , підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 01 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді