Справа № 548/1509/20
Провадження №2/548/138/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.01.2021 року м. Хорол
Хорольський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді- Коновод О.В.
за участю секретаря судового засідання Вовк М.І.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом,-
ОСОБА_1 зернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, в обгрунтування позову вказав, що він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Хорольської міської ради 13.12.1996 року.
Співвласниками вищевказаної квартири є матипозивача ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_4 .
В будинку зареєстровані позивач, ОСОБА_1 , мати позивача ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_5 та колишня дружина ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Петро-Павлівське» від 18.08.2020 року.
Актом обстеження домоволодіння від 18.08.2020 року, складеним комісією у складі депутата Хорольської міської ради Похилька І.В. та сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , встановлено, що в квартирі зареєстрована, але не проживає з 6 червня 2015 року колишня дружина позивача ОСОБА_2 .
28 грудня 2010 року Хорольським районним судом прийнято рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 . Деякий час остання проживала у квартирі позивача, однак у червні 2015 року відповідач залишила адресу реєстрації і більше за місцем реєстрації не поверталася, спільного побуту вони не ведуть, її особисті речі у квартирі позивача відсутні. Усі витрати по утриманню будинку та оплаті комунальних послуг несе позивач, ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідач за місцем реєстрації відсутня уже понад один календарний рік.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 11.09.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 18.12.2020 року закрито підтовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з"явився, але в заяві прохав провести розгляд справи у його відсутність.
Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило.
В судове засідання треті особи не з"явилися, але подали заяву про розгляд справи за їх відсутності .
За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Хорольської міської ради 13.12.1996 року (а.с.12).
З наведеного вбачається, що законним власником квартири є позивач ОСОБА_1 .
В будинку зареєстровані позивач, ОСОБА_1 , мати позивача ОСОБА_3 , донька позивача ОСОБА_5 та колишня дружина позивача ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Петро-Павлівське» від 18.08.2020 року (а.с.13).
Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.
Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідач не проживає в квартирі позивача більше одного року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, керуючись положеннями статей 391, 406 ЦК України, враховуючи, що квартира належить на праві приватної власності позивачу, а також те, що мають місце істотні обставини, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у квартирі та створенні перешкод позивачу, як власнику у здійсненні ним права користування своїм майно, які позивач вимагає усунути, суд вважає вимоги позивача доведеними і обгрунтованими, такими, що грунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.
Оскільки відповідач не проживає по місцю реєстрації в квартирі позивача більше одного року, то є законні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування цим житлом.
В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно дочастини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 246, 263, 264, 265, 280, 282, 289 ЦПК України, ст. ст. 15, 383, 391, 405 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом,-задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , такою, що втратила право користування житлом: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до Полтавського апеляційного суду в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 19.01.2021 року.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ,Паспорт: серія НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , Паспорт: НОМЕР_4 ,РНОКПП: НОМЕР_1 .
Третя особа на стороні позивача 1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 .
2. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 .
Суддя : О.В. Коновод