Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 591/5031/16-ц

провадження № 61-1983св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариса Леонідівна, ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариси Леонідівни на постанову Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27 квітня 1999 року належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У січні 2001 року він виїхав в Іспанію, та у тому ж році його було засуджено слідчим судом № 32 м. Барселона до позбавлення волі строком на 12 років. Після відбуття покарання в 2016 році був звільнений та повернувся в Україну і дізнався, що його квартира продана 02 листопада 2005 року його колишньою дружиною ОСОБА_6 громадянину ОСОБА_2 за довіреністю, яка видана начебто від його імені та посвідчена приватним нотаріусом Бирченко Л. Л. Однак довіреності він не видавав, тому довіреність та договір купівлі-продажу є недійсними.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною довіреність від 01 листопада 2005 року, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. за реєстраційним № Д-780; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року двокімнатної квартири, загальною площею 50,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. 02 листопада 2005 року та зареєстрований у реєстрі за № 1612.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року, згідно з якою накладено заборону на вчинення дій (правочинів) щодо відчуження двокімнатної квартири загальною площею 50,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави недійсності спірних довіреності та договору купівлі-продажу квартири, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, при цьому визнав, що позовну давність заявник не пропустив. На думку суду першої інстанції, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, вимагаючи визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Суд апеляційної інстанції неодноразово розглядав цю справу.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року скасовано в частині мотивів відмови у позові.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту своєї відсутності у нотаріуса 01 листопада 2005 року під час посвідчення довіреності є неправильним. Таким чином, в силу частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), при посвідченні нотаріусом 01 листопада 2005 року довіреності було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на представництво його інтересів колишньою дружиною ОСОБА_5 при вчиненні продажу належної йому квартири у листопаді 2005 року.

При цьому дійсність довіреності визначена до 01 листопада 2008 року, і на час судового розгляду сам правочин вже втратив свою дійсність, тому немає підстав для визнання його недійсним ще й за рішенням суду. За таких обставин апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсною довіреності.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 не уповноважував відповідача ОСОБА_5 продавати його квартиру, остання не мала право вчиняти такий правочин, діючи від його імені, як власника квартири, за відсутності волевиявлення на продаж свого майна, і тому вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 , від 02 листопада 2005 року законні і ґрунтуються на нормі статті 203 ЦК України. Але як в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтвердив той факт, що про вчинення колишньою дружиною продажу квартири він дізнався від батька ОСОБА_7 та сестри ОСОБА_8 у 2012 році. Представником відповідача ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, бо на час подання позову до суду сплинула позовна давність, так як минуло більш трьох років з моменту як ОСОБА_1 дізнався про порушення його права власника, але питання про поновлення цього строку, незважаючи на наявність поважних причин пропуску, не порушив.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Апеляційного суду Сумської області від 29 листопада 2018 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з доводами позивача про недійсність спірного договору купівлі-продажу за відсутності його волевиявлення на продаж спірної квартири, та посилаючись на наявність поважних причин пропуску позовної давності, не обґрунтував свого висновку про відмову у захисті порушеного права позивача. При цьому не дав оцінки доводам позивача, зазначеним ним у позові та в апеляційній скарзі, у яких він просив врахувати ті обставини, що він був позбавлений фізичної можливості захистити порушені права, оскільки відбував покарання за межами України і визнати ці причини пропущення позовної давності поважними, та зазначивши про це у судовому рішенні, не навів мотивів незастосування положень частини п`ятої статті 267 ЦПК України для захисту порушеного права позивача за наявності поважних причин пропущення позовної давності, які встановив при апеляційному перегляді справи. Разом із тим, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем позовну давність не пропущено, суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення доводів позивача про те, що він знаходився в пенітенціарному закладі в Іспанії і не міг фізично захистити свої права, а повернувся до України у 2016 році, і ці причини визнані судом першої інстанції поважними відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, не дав оцінку доводам позивача, що особисто він зміг довідатись і пересвідчитись про порушення його права в Україні лише з часу його повернення до України у 2016 році у контексті зазначених положень закону.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що дійсність довіреності була визначена до 01 листопада 2008 року і на час судового розгляду сам правочин вже втратив свою дійсність, тому немає підстав для визнання його недійсності ще й за рішенням суду, не узгоджується з відповідними вимогами закону про недійсність визнаного судом правочину з моменту його вчинення та висновками Великої Палати Верховного Суду щодо способу захисту прав чи інтересу у спосіб, який є ефективним (зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Постановою Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 01 листопада 2005 року, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. за реєстраційним № Д-780, від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року двокімнатної квартири, загальною площею 50,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. 02 листопада 2005 року та зареєстрований у реєстрі за № 1612, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого згідно з довіреністю від 01 листопада 2005 року діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповіді Міністерства закордонних справ України (далі - МЗС України) (про те, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є позивачем у справі, був затриманий 19 січня 2001 року на території Іспанії, засуджений та відбував покарання в пенітенціарних закладах Іспанії по травень 2016 року, 14 червня 2016 року він був звільнений від відбування покарання з метою подальшої депортації з території Іспанії) є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами на підтвердження тієї обставини, що позивач на момент видачі довіреності від 01 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_6 не знаходився на території України, оскільки в цей час відбував покарання у виді позбавлення волі на території Іспанії, а тому вказану довіреність він не підписував та не видавав. За наявності зазначених достатніх доказів, на думку апеляційного суду, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що єдиним доказом на підтвердження того, що ОСОБА_1 не підписував довіреність від 01 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_6 , є висновок почеркознавчої експертизи, який позивачем не надано.

Колегія суддів апеляційного суду, встановивши, що ОСОБА_1 не підписував та не видавав довіреність від 01 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_6 , цей правочин він не вчиняв та не уповноважував останню продавати належну йому квартиру, зазначив, що саме визнання спірної довіреності недійсною є ефективним способом захисту позивача та є необхідним для задоволення його вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року належної йому квартири. Відсутність волевиявлення позивача на відчуження належної йому квартири, відповідно до частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Щодо позовної давності, то апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає застосуванню до вимог позивача, оскільки у судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що про продаж належної йому квартири його повідомляв батько у 2012 році, коли він знаходився в пенітенціарному закладі Іспанії. Проте про обставини продажу квартири, існування довіреності від 01 листопада 2005 року, від його імені, на підставі якої ОСОБА_6 відчужила належну йому квартиру, позивачу стало відомо після повернення в Україну в 2016 році, після чого він відразу звернувся до суду із цим позовом.

Додатковою постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 799,94 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 599,86 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг та позиція інших учасників справи

У лютому 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить її скасувати та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Разом із касаційною скаргою заявник подав заяву про зупинення дії постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 295/11278/17 та постановах Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник також посилається у своїй касаційній скарзі на те, що:

- позивач перебував в Україні у період вчинення оспорюваних правочинів, що підтверджуються відповідними доказами у матеріалах справи: показаннями свідка ОСОБА_9 (який працював помічником нотаріуса Бирченко Л. Л.), свідка ОСОБА_10 (дружини відповідача ОСОБА_2 ), дублікатом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків, виданої на ім`я позивача 06 вересня 2005 року, яка надається лише за безпосереднім зверненням платника податків і не може бути надана нікому іншому, довідками ТОВ «Сумигаззбут», ТОВ «Сумитеплоенерго», КП «Міськводоканал», ТОВ «Сумиобленерго» про відсутність заборгованості за надані послуги, датовані 01 листопада 2005 року, які були видані позивачу, відомостями у формі № 1-картці на видачу паспорта громадянина України про те, що фотокартка, яка повинна бути вклеєна в 25 років, була вклеєна, вказана дата «14.09.05», проте за невідомих обставин була вилучена, з відміткою «помилково», чому апеляційний суд не надав належної оцінки;

- позивач 01 липня 2016 року звернувся до поліції із заявою про вчинення злочину - продаж шахрайським шляхом ОСОБА_5 належної йому квартири, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). Постановою від 30 вересня 2016 року вказане кримінальне провадження закрите, у зв`язку із встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, яку позивач не оскаржував. Така бездіяльність з відновлення кримінального провадження з боку позивача, який стверджує, що колишня дружина шахрайським шляхом відчужила його квартиру, та не намагається притягнути її до відповідальності, має важливе значення;

- у матеріалах справи відсутній висновок судової почеркознавчої експертизи, який є єдиним достовірним доказом підтвердження або спростування підпису позивача в оспорюваній ним довіреності, якою він уповноважив відповідача ОСОБА_6 на вчинення спірного правочину. І така експертиза не була проведена з вини позивача;

- апеляційний суд взяв до уваги лише інформацію з МЗС України, натомість вказані у ній відомості є суперечливими;

- у матеріалах справи немає ні обвинувального вироку про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був засуджений та відбував покарання на території Королівства Іспанії з 2001 року по 2016 рік, ні документів, що він був звільнений з-під варти;

- апеляційний суд не здійснив ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності, не вказав у своїй постанові мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками у відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях;

- апеляційний суд задовольнив позовні вимоги у спосіб, який не є ефективним;

- відповідач ОСОБА_2 та його дружина мають двох малолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі, з якої не можуть бути виселені ні заявник з дружиною, ні їхні діти без надання іншого постійного житла.

Матеріали касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 містять також клопотання про приєднання доказів, а саме: копій свідоцтва про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , свідоцтв про народження їхніх дітей, довідок про реєстрацію місця проживання дітей, які він просить прийняти до розгляду разом із касаційною скаргою, з метою підтвердження факту проживання ОСОБА_2 , його дружини і дітей у спірній квартирі, оскільки, як зазначає заявник, факт родинних відносин між заявником і членами його сім`ї та їх проживання у спірній квартирі має важливе значення при виборі способу захисту прав позивача.

В силу положень статті 400 ЦПК України, згідно з якою суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання та здійснює розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 за наявними у справі матеріалами, на підставі яких судами попередніх інстанцій прийнято оскаржувані рішення.

У лютому 2021 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У своїй касаційній скарзі приватний нотаріус також посилається на те, що:

- вона не може бути відповідачем у цій справі, в якій, виходячи із норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нею було подано до суду першої інстанції 10 жовтня 2016 року заяву про заміну неналежного відповідача, але суд її проігнорував;

- у матеріалах справи відсутні відомості про те, чи безперервно перебував на території Іспанії ОСОБА_1 , відсутні відомості про його депортацію, а також будь-які відомості про перетин ним державного кордону України. Позивач не надав суду належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності довели ті факти, на які він посилається;

- єдиним беззаперечним доказом правоти ОСОБА_1 міг би слугувати висновок судової почеркознавчої експертизи, але спочатку позивач наполіг на проведенні такої експертизи, а потім, навпаки, ухилився від проведення такої експертизи, не надавши для дослідження зразків свого вільного та експериментального підпису;

- матеріали справи містять беззаперечні докази, які безумовно узгоджуються між собою, про те, що на період видачі вказаної довіреності позивач перебував на території України, та особисто підписав довіреність;

- сам позивач неодноразово заявляв, що про продаж квартири дізнався ще у 2012 році, тобто вже тоді довідався про порушення свого права, проте ніяких дій не вчиняв, хоча мав таку змогу, оскільки постійно спілкувався з батьком. Натомість суд апеляційної інстанції безпідставно визнав поважними причини пропущення позивачем позовної давності.

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційних скарг, просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

Оскільки в силу положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тому Верховний Суд не бере до уваги документи, додані позивачем до його відзиву на касаційні скарги, на підтвердження його доводів, що не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, та здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та касаційна скарга приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. передані на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано із Зарічного районного суду м. Суми матеріали цивільної справи № 591/5031/16-ц, відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про зупинення дії постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України) та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року задоволено. Зупинено дію постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У квітні 2021 року матеріали справи № 591/5031/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. підлягає задоволенню частково, враховуючи таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судом апеляційної інстанції установлено, що на підставі договору дарування від 27 квітня 1999 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_1 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 грудня 2004 року ОСОБА_1 за заявою його дружини ОСОБА_6 визнано безвісно відсутнім (матеріали справи № 2-6344/2004).

06 квітня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.

У подальшому ОСОБА_6 змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 », а потім - на « ОСОБА_13 ».

01 листопада 2005 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 , за умовами якої останню уповноважено продати належну ОСОБА_1 на праві приватної власності квартиру на АДРЕСА_1 , а також зняти його з реєстраційного обліку (виписати з квартири). Термін дії довіреності три роки і дійсна вона до 01 листопада 2008 року.

За договором купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., реєстровий № 1612, ОСОБА_1 , від імені якого згідно з довіреністю від 01 листопада 2005 року діяла ОСОБА_6 , продав ОСОБА_2 належну йому квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 02 листопада 2005 року.

18 лютого 2012 року зареєстроване звернення ОСОБА_7 (батька позивача) за фактом незаконності продажу колишньою дружиною його сина ОСОБА_1 - ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та 27 лютого 2012 року прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 березня 2012 року (справа № 2-о-7/12), за заявою ОСОБА_7 (батька позивача), скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 грудня 2004 року про визнання ОСОБА_1 безвісно відсутнім. Підставою скасування стало встановлення під час розгляду справи, що відповідно до листа пенітенціарного центру Бріанс 1, адресованого консулу Генерального Консульства України в Барселоні, від 03 лютого 2012 року, ОСОБА_1 відбуває покарання в цьому центрі у справі терміном 20 років, остаточне звільнення передбачене на 10 січня 2021 року.

За даними Управління консульської служби від 28 лютого 2005 року ОСОБА_1 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком 12 років у м. Барселона, термін ув`язнення закінчується 12 січня 2013 року.

01 липня 2016 року до ЄРДР внесено дані про надходження заяви ОСОБА_1 про продаж ОСОБА_6 у 2005 році шахрайським шляхом належної йому квартири АДРЕСА_2 . Кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

02 вересня 2016 року Зарічним РВ у м. Суми УДМС України в Сумській області видано ОСОБА_1 паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

За інформацією МЗС України та згідно з листом Генерального консула України в м. Барселона від 28 грудня 2016 року та 29 грудня 2016 року, 19 січня 2001 року рішенням Слідчого суду № 32 м. Барселона ОСОБА_1 затриманий та доставлений до пенітенціарного центру для осіб чоловічої статі м. Барселона; 10 січня 2002 року засуджений до 12 років позбавлення волі; 27 січня 2003 року його переведено до пенітенціарного закладу «Бріанс-2» м. Сант-Естеве-Сесровірес; 14 червня 2016 року звільнено від відбування покарання з метою подальшої депортації з території Іспанії.

У листі МЗС України від 16 лютого 2018 року зазначено, що за інформацією Генерального консульства України в Барселоні, 12 травня 2016 року ОСОБА_1 оформлено посвідчення особи на повернення до України № СR169193, терміном дії до 11 червня 2016 року. Зазначений документ оформлено на підставі листа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 06 травня 2016 року № 03/03-22/1-2601, згідно з яким ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 24 липня 1996 року Зарічним ВМ СМВ УМВС України в Сумській області. До листа також додано скановану фотокартку ОСОБА_1 , яка надана Генконсульству поліцією Каталонії у травні 2016 року з метою оформлення йому посвідчення особи на повернення до України для подальшої депортації до України.

За повідомленням Зарічного РВ у місті Суми УДМС України в Сумській області від 05 травня 2018 року № 14/4169 громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом серії НОМЕР_2 , виданим 24 липня 1996 року Зарічним РВ СМУ УМВС України в Сумській області. У спеціально відведеному місці для вклеювання фото відсутнє фото (вирване або відпало), у службових відмітках, де вноситься запис про орган, яким здійснюється вклеювання фотокарток у паспорт був здійснений запис (14 вересня 2005 року), але стоїть відмітка, що внесено помилково.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником ОСОБА_2 подано заяву про застосування позовної давності до вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Щодо касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин - це поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, з урахуванням зазначеного, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки позивач на момент видачі оспорюваної довіреності від 01 листопада 2005 року не перебував у нотаріуса в Україні, а знаходився в пенітенціарному закладі Іспанії, не підписував і не видавав спірну довіреність на ім`я ОСОБА_6 , та не уповноважував колишню дружину продати належну йому квартиру, його волевиявлення на відчуження нерухомого майна було відсутнє, що є підставою для визнання недійсними спірних довіреності від 01 листопада 2005 року та договору купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що у період вчинення оспорюваних правочинів позивач перебував в Україні чи про суперечливість наданих МЗС відомостей, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а тому вони відхиляються.

За умови встановленого судами факту перебування позивача за межами України на дату підписання спірних довіреності та договору, його звільнення 14 червня 2016 року від відбування покарання з метою подальшої депортації з території Іспанії, відсутність у матеріалах справи обвинувального вироку ОСОБА_1 чи документів, що він був звільнений з-під варти, не має правового значення для вирішення спору, а тому доводи касаційної скарги з цього приводу не приймаються.

Відсутність притягнення відповідача ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за зверненням ОСОБА_1 , про що зазначає у своїй касаційній скарзі заявник, не може бути підставою для позбавлення позивача гарантованого йому законом права власності на належну йому квартиру, оскільки за змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Висновок почеркознавчої експертизи, який позивачем не надано (з чого, в тому числі, виходив суд першої інстанції при ухваленні свого судового рішення), з урахуванням інших установлених фактичних обставин справи, не є єдиним доказом на підтвердження того, що ОСОБА_1 не підписував довіреність від 01 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_6 , на що правильно звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Окрім цього, така експертиза була призначена ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 31 липня 2018 року за клопотанням самого ОСОБА_1 (а. с. 214-215 т. 2), оплачена, проте на виконання клопотання експерта не було надано різнохарактерних вільних зразків підпису та почерку, достовірно виконаних ОСОБА_1 , які можуть бути в різнохарактерних за своїм змістом, цільовим призначенням та часом виконання документах-оригіналах, виконаних до 2005 року, достатньої кількості умовно-вільних зразків його підпису та почерку, виконаних до та після 2005 року у перерахованих документах, експериментальних зразків особистого підпису ОСОБА_1 на 10-15 аркушах, про що зазначено у повідомленні про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи (а. с. 21-22 т. 3).

Доводи касаційної скарги про неефективність обраного позивачем способу захисту були предметом розгляду апеляційного суду, який, з урахуванням змісту постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року при першому розгляді справи в суді касаційної інстанції, надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому відхиляються аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не розглянув усі вимоги, доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень. Дотримання вимоги щодо вмотивованості судового рішення забезпечується, головним чином, у процесі судового розгляду справи за допомогою надання відповіді на всі основні аргументи, доводи сторін та інших учасників справи, правильного застосування норм матеріального права та формулювання відповідних такій оцінці правових висновків.

Предметом цього спору не є питання виселення ОСОБА_2 , його дружини та дітей із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому колегія суддів не погоджується з аргументами касаційної скарги із цього приводу.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 295/11278/17 та постановах Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

При перегляді справи в порядку касаційного провадження з підстави відкриття, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилось.

Оскільки апеляційним судом установлено, що про обставини продажу квартири, існування довіреності від 01 листопада 2005 року від його імені, на підставі якої ОСОБА_6 відчужила належну йому квартиру, позивачу стало відомо після повернення в Україну тільки в 2016 році, а з позовом він звернувся у вересні 2016 року, то немає підстав для застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , про що просив представник відповідача ОСОБА_2 , та з чим правильно не погодився суд апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права або переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції в силу статті 400 ЦПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - без змін.

Щодо касаційної скарги приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л.

Доводи касаційної скарги приватного нотаріуса щодо суті спору дублюються із доводами касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , що були предметом дослідження при розгляді касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , а тому суд касаційної інстанції не вбачає підстав для їх повторного спростування.

Водночас колегія судів зважає на доводи касаційної скарги приватного нотаріуса, щодо того, що вона не є належним відповідачем у справі, з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Позивач заявив позовні вимоги про визнання недійсними довіреності від 01 листопада 2005 року та договору купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року, нотаріально посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., зазначивши при цьому відповідачами трьох осіб: покупця спірної квартири ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. та продавця спірної квартири ОСОБА_6 . Суди вважали приватного нотаріуса належним відповідачем.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що у цьому спорі зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача є саме із ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з приводу порушення останніми права власності ОСОБА_1 на квартиру внаслідок оформлення довіреності, на підставі якої належна позивачу квартира була відчужена. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.

З огляду на те, що позивач заявив позов також до неналежного співвідповідача - приватного нотаріуса, висновки апеляційного суду про задоволення позову щодо приватного нотаріуса є помилковими.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17; постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 199/7226/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17, від 03 листопада 2021 року у справі № 461/1940/20.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості в частині вирішення позовних вимог до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги приватного нотаріуса, скасування постанови апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо неї та прийняття нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л. про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишена без задоволення, то підстав для відшкодування відповідачу ОСОБА_2 судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

З огляду на часткове задоволення касаційної скарги приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., на її користь з позивача підлягає стягненню половина понесених приватним нотаріусом судових витрат у вигляді судового збору за подання нею касаційної скарги у розмірі 1 275,00 грн.

Щодо поновлення дії оскаржуваної постанови апеляційного суду

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року зупинено дію постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, то колегія суддів вважає за необхідне поновити її дію у не скасованій за результатами касаційного перегляду частині.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариси Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року в частині вирішення позовних вимог до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариси Леонідівни скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариси Леонідівни про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними відмовити.

В іншій частині постанову Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариси Леонідівни судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 275,00 грн.

Поновити дію постанови Сумського апеляційного суду від 14 січня 2021 року (у не скасованій за результатами касаційного перегляду частині).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко