08.11.2021 Єдиний унікальний номер 205/4806/21
Провадження № 2/205/2507/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» в особі директора Мошука В.А. про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання надати екземпляр проекту договору про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» утворилося 02.11.2017 року, основним видом економічної діяльності якого є - інші будівельно-монтажні роботи, а також будівельно-монтажні роботи, виробництво залізничних локомотивів і рухомого складу, загальне прибирання будівель, інша діяльність по прибиранню будівель і промислових об`єктів. Засновником відповідача є ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Ліфтреммонтаж Дніпро», до листопада 2017 року відповідач відносився до комунальних підприємств і на нього розповсюджувалась дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 09.11.2017 року, проте після набрання чинності змін до зазначеного Закону з 09.11.2017 року відповідач не відноситься до комунальних підприємств. Зазначає, що він разом із сім`єю проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і вони згодні оплачувати послуги з технічного обслуговування ліфтів, однак йому не зрозуміло, чому плату за користування ліфтом нараховують в залежності від площі квартири, оскільки ліфтом користуються люди. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року відношення між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних принципах. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону позивач, як споживач, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем (відповідачем) на основі типового договору, а відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 зазначеного Закону відповідач зобов`язаний підготувати і укласти із споживачем (позивачем) договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовою угодою. Зазначає, що відповідач у порушення вимог ЦК України до цього часу не відповів на пропозицію однієї сторони укласти договір, тим більше повне і безумовне. Тобто, договір на технічне обслуговування ліфта до цього часу не укладений з провини відповідача, який порушує вимоги законодавства. Всі його звернення з проханням вислати йому повторно проект договору на технічне обслуговування ліфта відповідач проігнорував. Тобто, відповідач не підтвердив належним чином факт відправки йому проекту договору на технічне обслуговування ліфта і його отримання, тим самим продемонстрував наполегливе небажання на законній підставі надавати свої послуги і отримувати за це гроші. Також відповідачем не врахована постанова колегії Судової палати по цивільних справах Вищого Спеціалізованого Суду України від 13.04.2011 року, в якій зазначено, що за відсутності договору - Справки про нарахування вартості послуг (квитанції) не підтверджують надання послуг і отримання їх; у довідках про нарахування вартості послуг - квитанціях, в числі обов`язкового набору інформації: тарифу, спожитою за місяць об`єм послуг, вартості послуги за місяць і підсумкову суму і інших, обов`язково зазначається посилання на укладений договір. Однак, відповідач не зазначає у квитанціях договір, і не може це зробити, так як договору немає, що також робить, так звані його «Квитанції» - недійсними. У зв`язку з відсутністю договору на технічне обслуговування ліфтів він згідно із ст. ст. 20, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як споживач не має можливості отримувати необхідну інформацію про перелік послуг відповідача, їх вартість, загальну суму місячного платежу з урахуванням пільг, структури ціни/тарифу, порядку надання послуги, їх якість; отримувати вчасно і відповідної якості послуги згідно законодавству і умовам договору. Проте, відповідач фактично, не надаючи в повному об`ємі і належної якості, не контрольовану послугу пред`являє йому нічим не обґрунтовані рахунки, наполягає на їх оплаті, практично нічого при цьому не роблячи для укладання з ним договору. У зв`язку із чим просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилась в умисному ухиленні від укладання договору з ним на технічне обслуговування ліфтів; зобов`язати відповідача в 10-ти денний термін надати йому 2-а екземпляри проекту договору про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів у паперовій формі для ознайомлення і можливого підписання, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19 жовтня 2021 року представник відповідача отримав ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, однаку у встановлений судом строк не подав заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов.

Повідомлення про вручення поштового відправлення представником ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький», яке отримане 19 жовтня 2021 року, надійшло до суду 05 листопада 2021 року та передане судді канцелярією суду 08 листопада 2021 року.

Зважаючи на викладене суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2007 року виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної часткової власності належить ОСОБА_1 , та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 55).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 (а. с. 58).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 2017 року до моменту звернення до суду неодноразово звертався до відповідача із вимогою щодо надсилання проекту договору про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів, та відповідно щодо укладання двосторонього договору. Проте, сторони не вирішили спір у позасудовому порядку, у зв`язку із чим позивач вирішив захистити своє порушене право шляхом звернення до суду.

Частиною 1 статті 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як зазначено в ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність, яка відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Часиною другою статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З підстав викладених вище позивач не зазначає, яке саме особисте немайнове або майнове право та інтерес у нього порушено дією чи бездіяльністю відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Отже, вирішуючи питання, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту, суд констатує той факт, що обраний ним спосіб захисту не є належним та ефективним способом захисту його порушеного права, що може застосовуватися на вимогу співвласника для відновлення його порушених майнових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакціївід 24.06.2004 № 1875-IV.

Вищевказаний Закон містить визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи.

За приписами статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суду не надано права змінювати визначений позивачем у позові спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до можливого укладення відповідного договору, а ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою саме щодо можливого укладння договору.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі відмови ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» чи споживача укласти договір про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Позивач у справі з такими позовами не звертався, відтак і законні підстави для їх задоволення відсутні.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 11, 15, 16, 20, 203, 208, 215, 626, 627, 628 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» в особі директора Мошука В.А. про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання надати екземпляр проекту договору про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький», , місце знаходження: 49018, м. Дніпро, пров. Парусний, буд. 9.

Суддя: Т.П. Терещенко