КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи №369/11758/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/345/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Лапчевської О.Ф., Коцюрби О.П.

при секретарі: Перебитюку А.М.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування внаслідок його фіктивності

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області прийнятого 13 листопада 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Ковальчук Л.М., повний текст судового рішення складено 4 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування земельної ділянки, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарована), посвідчений ПН КМНО Ємець К.Є., № реєстру 2239.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2013 року по справі № 2-3979/12 вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 10999231 грн 17 к. та судові витрати. Указане рішення ОСОБА_3 не виконує, та в період розгляду вказаної справи для уникнення виконання рішення суду між відповідачами укладено договір дарування земельної ділянки від 27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН КМНО Ємець К.Є., № реєстру 2239.

Тому позивач звернулась до суду із даним позовом до суду для захисту свого порушеного права.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування внаслідок його фіктивності - задоволено.

Визнано недійсним внаслідок фіктивності договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є., № реєстру 2239.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить судове рішення скасувати в частині стягнення судових витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення в цій частині про стягнення з відповідачів в рівних частках судові витрати відповідно до приписів ст.137, 141 ЦПК України.

Також з апеляційними скаргами звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 в яких просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог у повному обсязі. Посилаються на те, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції підтримав подану стороною позивача апеляційну скаргу, а у задоволенні апеляційних скарг відповідачів просив відмовити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням поза межами України.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку апелянт при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_3 викладено свою позицію щодо оскаржуваної ухвали у апеляційній скарзі та враховуючи приписи ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 14 травня 2012 року по справі № 2-425/2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року, зокрема, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 67-74, том 1).

6 серпня 2013 року рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі № 2-3979/12, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_3 на депозитних рахунках відкритих у ВАТ «Родовід Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк»; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 10999231 грн 17 к (а.с.21-31, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року по справі № 2-3979/12, рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року скасовано справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.32-34 том 1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 29 квітня 2014 року по справі № 757/2129/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11153421 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя (а.с.35-39, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.40-42, том 1).

30 травня 2016 року Печерським районним судом м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 6 червня 2018 року, визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_3 на депозитних рахунках відкритих у ВАТ «Родовід Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк»; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11153421 грн 02 к. та судові витрати в розмірі 3441 грн (а.с. 43-63, том 1).

Ухвалою від 1 липня 2016 року виправлено дату ухвалення рішення, а саме зазначено: «писати вірно дату ухвалення рішення суду «27 квітня 2016 року» (а.с. 50, том 1).

27 грудня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53196402 на підставі виконавчого листа № 757/2129/14-ц від 11 листопада 2016 року виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11153421 грн 02 к. та судові витрати в розмірі 3441 грн (а.с. 64, том 1).

6 серпня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про поновлення виконавчих дій ВП № 53196402 (а.с. 65, том 1).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року по справі № 2-О-64/12 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без шлюбу з жовтня 2005 року по 26 червень 2010 року (а.с.137, том 1).

26 червня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана) укладено Договір дарування земельної ділянки, за яким дарувальник передає у власність обдаровуваній, а обдаровувана приймає в дар нерухоме майно, яким є земельна ділянка, площею 0,1224 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.133-134, том 1).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу № 15582280 від 27 грудня 2013 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1224 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :01:008:0046.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказувала, що дії сторін договору дарування від 27 грудня 2013 року спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , тому на думку позивача укладений договір дарування від 27 грудня 2013 року має бути визнаний недійсним внаслідок його фіктивності.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що оскільки станом на момент вчинення правочину (договору дарування) відповідачі знали або могли знати про існуюче рішення щодо стягнення боргу на користь позивача, та могли передбачити негативні наслідки у зв`язку із цим, однак, маючи на меті приховування нерухомого майна здійснили дії щодо укладання правочину та переходу права власності на нерухоме майно до близького родича, що в свою чергу є підставою для визнання договору дарування від 27 грудня 2013 року недійсним внаслідок його фіктивності.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Зважаючи на вищевикладене апеляційний суд вважає, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності земельну, був обізнаний про існування цивільного позову ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_3 на депозитних рахунках відкритих у ВАТ «Родовід Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк» та про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11153421 грн 02 к., тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом цивільного позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.

Суд врахував, що спірний договір дарування був укладений між найближчими членами родини, а саме чоловіком та дружиною. Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору було передано у встановленому законом порядку у власність обдарованого відповідачами суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі, укладаючи спірний договір дарування від 27 грудня 2013 року, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії ОСОБА_3 були направлені на фіктивний перехід права власності на належну йому земельну ділянку до своєї дружини з метою приховати це майно від можливого виконання рішення суду про стягнення компенсації за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11153421 грн 02 к. за рахунок такого майна, у зв`язку з чим є всі підстави для визнання договору дарування від 27 грудня 2013 року недійсним, оскільки він був укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, а тому є фіктивним.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою ОСОБА_2 просила скасувати частково рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідачів в рівних частках на користь позивача судових витрат, відповідно до приписів ст.37,141 ЦПК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 вказувала на те, що звертала увагу суду першої інстанції на положення п.4.3 Договору №22/18ц від 4 вересня 2018 року про надання професійної правничої допомоги та представництво у цивільному процесі, згідно якого сторонами погоджено розмір адвокатського гонорару в сумі 25000 грн, який позивач мала сплатити протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду у справі.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1,2,3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Так, відповідно до п. 4.3 Договору №22/18ц від 4 вересня 2018 року про надання професійної правничої допомоги та представництво у цивільному процесі, сторони погодили розмірі адвокатського гонорару у сумі 25000 грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження.

Зважаючи на те, що рішення суду по даній справи набрало законної сили 28 січня 2021 року (день прийняття апеляційним судом даної постанови), то обов`язок ОСОБА_2 здійснити виплату адвокатського гонорару у розмірі визначеному п. 4.3 Договору №22/18ц від 4 вересня 2018 року про надання професійної правничої допомоги та представництво у цивільному процесі, виникає протягом 30 днів з дня постановлення апеляційним судом судового рішення, або протягом 10 днів після завершення касаційного провадження, у разі його відкриття.

А відтак на думку апеляційного суду вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн є передчасними, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 - залишити беззадоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 3 лютого 2021 року.

Головуючий суддя:

Судді: