КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1287/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року,

встановив:

у травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, сплачені за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2016 року в розмірі 1 129 500 грн., 3% річних в розмірі 95 342 грн. 17 коп. та інфляційні втрати в розмірі 432 978 грн. 45 коп., посилаючись на те, що умови укладеного договору відповідачем виконані не були.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року позовні вимоги було задоволено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 04 червня 2016 року між ним (в особі представника ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов вказаного попереднього договору сторони зобов`язались до 03 серпня 2016 року укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. Також на виконання попереднього договору позивачем було передано відповідачу 1 129 500 грн., що еквівалентно 45 000 дол. США. Позивач зазначав, що основний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був, оскільки відповідач в обумовлений час та місце для укладення договору не з`явився. Крім того, позивачу стало відомо про те, що відповідач в порушення умов попереднього договору відчужив земельну ділянку, яка була предметом договору. ОСОБА_1 зазначав, що грошові кошти за попереднім договором повернуті йому не були, а тому з відповідача на його користь підлягають стягнення сплачені кошти в розмірі 1 129 500 грн., 3% річних в розмірі 95 342 грн. 17 коп. та інфляційні втрати в розмірі 432 978 грн. 45 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року позовні вимоги було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основний договір купівлі-продажу укладено не було, а тому грошові кошти, сплачені за попереднім договором, підлягають стягненню з відповідача з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 525, 610, 612, 625, 626, 638 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 04 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Пунктом 1.1 попереднього договору сторони погодили свій обов`язок до 03 серпня 2016 року у приміщенні офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. укласти та належним чином оформити договір купівлі - продажу земельної ділянки.

Відповідно до п. 5.1 вказаного договору до його підписання в рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі - продажу земельної ділянки і своєї платіжної спроможності ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав суму завдатку в розмірі 1 129 500 грн., що еквівалентно 45000 доларів США.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу у погоджений сторонами попереднього договору термін укладено не було.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що основний договір купівлі-продажу не було укладено не з його вини, а твердження позивача про те, що для укладення договору не з`явився саме продавець, не відповідає дійсності. Відповідач вказував, що від укладення договору купівлі-продажу двічі відмовився сам покупець, тоді як ОСОБА_2 особисто з`явився до нотаріуса. Також апелянт посилався на те, що наданий до суду першої інстанції акт з підтвердженням його відсутності у нотаріуса в обумовлені час та місце не свідчить про відповідні обставини, оскільки до повноважень нотаріуса входить посвідчення факту перебування фізичної особи у певному місці лише за зверненням самої особи, а на підтвердження такої обставини видається свідоцтво.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Відповідного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року (справа №296/10217/15-ц).

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Таким чином внесення завдатку як способу виконання зобов`язання могло мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами.

Враховуючи викладене, підстави вважати, що передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 за попереднім договором грошові кошти є завдатком, а не авансом - відсутні. Відповідач фактів отримання коштів від позивача та неукладення основного договору купівлі-продажу не заперечував.

В даному випадку з`ясування обставин неукладення основного договору та встановлення особи, з чиєї вини воно не відбулось, не впливає на висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки предметом спору в даному випадку є повернення коштів, а не стягнення збитків у відповідності до положень ч. 2 ст. 635 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_5 , якою від імені позивача було укладено попередній договір купівлі-продажу, були відсутні відповідні повноваження, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки доказів про те, що вказаний договір було визнано недійсним, матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув грошові кошти, сплачені за попереднім договором, в розмірі 1 657 820 грн. 62 коп., а не в розмірі 1 129 500 грн., як просив позивач, спростовуються матеріалами справи, оскільки ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2020 року за заявою позивача було виправлено описку та зазначено вірну суму коштів, яка підлягає стягненню.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти були передані відповідачу у володіння в якості завдатку, а не для здійснення платежу, що свідчить про безпідставність стягнення з нього 3% річних та інфляційних страт, також не відповідають встановленим у справі обставинам, оскільки грошові кошти за попереднім договором купівлі-продажу були передані ОСОБА_2 в рахунок оплати вартості земельної ділянки, договір купівлі-продажу якої сторони домовились укласти.

Враховуючи ту обставину, що у передбачений попереднім договором строк договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був, то, починаючи з 04 серпня 2016 року у ОСОБА_2 виник обов`язок повернути позивачу отримані за даним договором кошти. Невиконання цього обов`язку є підставою для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

Твердження відповідача про те, що інфляційні втрати не можуть бути стягнуті на користь позивача, оскільки грошові кошти передавались в доларах США, а не в національній валюті, також не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги були заявлені ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1 129 500 грн., визначених у п. 5.1 укладеного попереднього Договору. Доказів про те, що грошові кошти були отримані відповідачем в іноземній валюті матеріали справи не містять.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді