Головуючий у І інстанції Букіна О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, про визначення частки у спільній сумісній власності, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., про визначення частки у спільній сумісній власності, визнання права власності, у якому просила суд визнати 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , як подружжя, та визнати за нею право власності на 1/4 частину вищевказаної квартири.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що з 03.10.1981 по 09.12.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , під час якого ОСОБА_5 та його син ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 14.07.2004 року придбали у спільну часткову власність у рівних частках квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки вищевказана квартира набута за час шлюбу ОСОБА_5 з позивачем ОСОБА_2 , відповідно належна ОСОБА_5 Ѕ частка квартири є спільною сумісною власністю його та позивача ОСОБА_2 , як подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Позивач ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого, однак отримала листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за вих. №72/01-16 від 22.10.2018 року, у якому нотаріус зазначила, що частка кожного власника у спільній сумісній власності на квартиру є невизначеною; оскільки вищевказана половина квартири була спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві, у зв`язку із чим рекомендував позивачу звернутися до суду з метою визначення часток ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності для точного визначення складу спадкового майна.

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач звернулася до суду із позовом про визначення її частки в праві спільної сумісної власності на половину вищевказаної квартири.

20 червня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про залучення її як правонаступника відповідача ОСОБА_4 , оскільки остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Правонаступництво ОСОБА_1 підтверджується наданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І.Л. належним чином завіреної копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також копії заповіту останньої на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку із вищевикладеним ухвалою суду від 22 червня 2021 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як процесуального правонаступника відповідача ОСОБА_4 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано Ѕ частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 021,52 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилалась на безпідставну відмову суду у задоволенні клопотання про виклик свідків та про приєднання до матеріалів справи копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , наслідком чого стало неповне з`ясування судом обставин справи та ухвалення необґрунтованого та несправедливого рішення. Зокрема, судом не надано належної оцінки тій обставині, що шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 фактично припинені з 06.04.1995 року, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року про розірвання між ними шлюбу, а також пропискою позивача ОСОБА_2 за іншою адресою, ніж адреса проживання ОСОБА_5 . Таким чином, зважаючи на те, що на час набуття ОСОБА_5 у власність Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , він не підтримував шлюбних відносин з ОСОБА_2 , дане нерухоме майно не являється об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбане за особисті кошти ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Андрущенко А.В. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Вадовський В.С. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 03.10.1981 по 09.12.2006 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу та Свідоцтвом про розірвання шлюбу (том 1, а.с.6, 7).

14 липня 2004 року ОСОБА_5 та його син ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 14 липня 2004 року придбали у спільну часткову власність у рівних частках квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1, а.с.12). Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Позивач ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого, однак у відповідь отримала Інформаційний лист Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за вих. №72/01-16 від 22.10.2018 року, у якому нотаріус зазначила про те, що частка кожного власника у спільній сумісній власності на квартиру є невизначеною, оскільки вищевказана половина квартири була спільною сумісною власністю ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 , а тому нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві, а саме, на яку частку квартири необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину після померлого, і рекомендував звернутися до суду з метою визначення частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя для точного визначення складу спадкового майна (том 1, а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обгрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя, та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Враховуючи те, що Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_2 , законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання цієї Ѕ частини квартири об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як подружжя.

Зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі ст.71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» з відповідними змінами, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Згідно із ч. 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вищевикладені правові норми, обґрунтованим є і рішення суду в частині визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на ј частину квартири, що складає Ѕ частину у праві власності на об`єкт нерухомого майна, який перебував у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення її позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_5 за особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири, нічим не підтверджені, тому відхиляються колегією суддів.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не підтримували шлюбних відносин з 1995 року, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Так, дійсно, згідно долученої до матеріалів справи копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано.

Разом з тим, діючим на час ухвалення рішення законодавством, зокрема ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю, встановлено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстроване в органах РАЦСу 09.12.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, відтак саме з 09.12.2006 року шлюб між ними є припиненим. Тобто, ухвалення 06 квітня 1995 року рішення про розірвання шлюбу без реєстрації розлучення у відповідних державних органах не свідчить про припинення шлюбу. Щодо посилань апелянта на те, що у тексті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року вказано, що позивач у поясненнях послалася на припинення спільного проживання з відповідачем, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт непідтримування шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на час ухвалення судового рішення у квітні 1995 року, не свідчить про те, що вони не підтримували шлюбні відносини на час придбання квартири у липні 2004 року, зважаючи на те, що реєстрація розлучення між ними в органах РАГСу здійснена не була і вони продовжували перебувати у зареєстрованому шлюбі, свідомо не бажаючи реєструвати його розірвання, до грудня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суддя, розглядаючи справу, вирішує клопотання сторін про приєднання доказів та допит свідків, виходячи з принципу їх належності та допустимості при розгляді справи, мотивуючи задоволення чи залишення без задоволення таких клопотань. В оскаржуваному рішенні судом належним чином мотивовано відмову у задоволенні клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 1995 року, а щодо клопотання про допит свідків, то апелянтом та її представником в апеляційному суді не доведено необхідності їх допиту для повної та всебічної перевірки законності та обгрунтованості рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: