Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (попередня назва - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк») про визнання недійсним договору в частині, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2016 р. позивач ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк», в якому, в порядку захисту прав споживача, просить визнати пункт 6.9 Умов та правил надання банківських послуг такого змісту: «У разі виникнення заборгованості Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобов`язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення», які є невід`ємною частиною Договору про надання банківських послуг № НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» 16 лютого 2009 року, недійсним з моменту укладення Договору; визнати пункт 6.9 Умов та правил надання банківських послуг наступного змісту: «У разі виникнення заборгованості Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобов`язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення», які є невід`ємною частиною Договору про надання банківських послуг № НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» 23 лютого 2009 року, недійсним з моменту укладення Договору.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2010 року у справі № 2-8789/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за договорами про надання банківських послуг: № НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року 196 386 гривень 87 коп. та № 614491 від 16 лютого 2009 року 205 085 гривень 36 коп., а разом 401 472,23 грн. Стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за договором про надання банківських послуг № НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року -200 грн. та договором № 4491 від 16 лютого 2009 року - 200 грн., а разом 400 грн. Стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення судових витрат 1820 грн.». Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року у справі № 2- 8789/2010 (провадження №22-ц/774/3714/16) рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2010 року в частині солідарного стягнення з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованості та судових витрат - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Українське фінансове агентство Верус» - закрито, а в іншій частині - залишено судове рішення без змін. Позивач, у зв`язку з тим, що судом апеляційної інстанції зазначено, що пункт 6.9 договору не визнаний несправедливим та недійсним у передбаченому законом порядку, - звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що його права, як споживача порушені.

Ухвалою від 23.08.2016 р. відкрито провадження в справі та справа призначена до судового розгляду (суддя Богінкевич С.М.).

В лютому 2017 р. на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідача, в яких сторона відповідача вказує на те, що до правовідносин слід застосувати ст.1212-1213 ЦК України; внаслідок технічного збою програмного забезпечення позивач не законно, тобто без достатніх правових підстав, отримав збагачення, які у разі здійснення транзакції за належним курсом мали бути списані з його рахунку; посилання позивача на відсутність його вини у незаконному збагаченні не має правового сенсу, так як законодавець встановив майнову відповідальність для особи, яка несе майнову відповідальність перед потерпілим, навіть якщо незаконне збагачення відбулось з вини потерпілого; 07.06.2010 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська встановлено факт зняття коштів ОСОБА_1 з карткового рахунку понад встановленого ліміту, що призвело до утворення заборгованості. Також представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові в повному обсязі (а.с. 54-61, 63, 173).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2017 р. головуючого суддю по справі визначено Ларіонову Н.М. (а.с. 80).

В серпні 2018 р. стороною позивача через канцелярію суду подано додаткові письмові пояснення, в яких сторона позивача стверджує, що посилання сторони відповідач є безпідставними.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений в порядку загального позовного провадження.

До початку судового засідання представник позивача - адвокат Пискун Л.М. подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та позивача, позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав, наведених

Представник відповідача, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду заяву про розгляд справи за без його участі, в якій просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі за письмовими запереченнями та врахувати пропуск позивачем строків позовної давності.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2010 року у справі № 2-8789/2010 встановлено та сторонами при розгляді даної справи не заперечувалось, що в 2009 році між сторонами ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договори № 076929 від 23 лютого 2009 року та № 4491 від 16 лютого 2009 року, за умовами яких позивач зобов`язувався використовувати картки як засіб безготівкового розрахунку відповідно до умов договору; також встановлена заборгованість по вказаним карткам на суму 196 586, 87 грн. (а.с. 11).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факт укладення вказаних договорів підтверджується відповідними заявами позивача, на підставі яких позивачу видано пластикові картки, та відповідно до яких Умови та правила надання банківських послуг є невід`ємною частиною договору (а.с. 16-22, 166-172).

Пунктом 6.9 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі техніки, інших випадках, клієнт зобов`язується погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

В період з 03.12.2008 року по 27.02.2009 р. позивач, перебуваючи в Грузії через банкомат здійснив зняття місцевої валюти (ларі) понад встановленого ліміту, що призвело до утворення заборгованості.

За результатами проведених операцій на рахунках дебетових карток утворився овердрафт у розмірі 401 872, 23 грн., що встановлено Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.07.2016 р.

Вказаним рішенням також звернуто увагу на е, що пункт 6.9 договору не визнаний несправедливим та недійсним у передбаченому законом порядку

При цьому, позивачу з моменту підписання відповідних заяв та умов було відомо про вказаний пункт.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3ст. 215 ЦК України).

Згідно положень ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути визначені як несправедливі визначені у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Зобов`язання має гуртуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 №6-40цс13).

Отже, доказом порушення даних принципів є те, що відповідальність за помилки банку, він переклав на свого клієнта, в даному випадку на позивача, у якого відсутнє таке право перекладання майнової відповідальності за помилки банку на банк. Крім того, в результаті технічних помилок банку позивачу нараховано заборгованість 401 872, 23 грн., що завдає йому значної шкоди.

Суд відмічає, що позивач не є боржником банку в розумінні ст. ст. 509, 510 ЦК України, оскільки він укладав з банком договір карткового рахунку за дебетовою схемою. Банком клієнт не був повідомлений про можливий овердрафт, а тому відповідно до ч.11 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-які додаткові роботи (послуги) виконані без згоди споживача, не створюють для споживача будь-яких зобов`язань.

Права ОСОБА_1 , як споживача в частині п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг були порушені, оскільки позивач уклав з відповідачем картковий рахунок за дебетовою схемою та не був повідомлений про можливий овердрафт, а отже, не є боржником перед банком у розумінні статей 509, 510 ЦК України та не має нести відповідальність за заборгованість, яка утворилася внаслідок збільшення курсу валюти банком.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК).

Однак, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2010 у справі № 2-8789/2010 стягнуто стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за договорами про надання банківських послуг: № НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року 196 386 гривень 87 коп. та № 614491 від 16 лютого 2009 року 205 085 гривень 36 коп., а разом 401 472,23 грн. Стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за договором про надання банківських послуг № НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року -200 грн. та договором № 4491 від 16 лютого 2009 року - 200 грн., а разом 400 грн. Стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення судових витрат 1820 грн.».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року у справі № 2- 8789/2010 (провадження №22-ц/774/3714/16) рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 червня 2010 року в частині солідарного стягнення з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованості та судових витрат - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Українське фінансове агентство Верус» - закрито, а в іншій частині - залишено судове рішення без змін

Судом встановлено, що на час розгляду справи Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, а саме 07.06.2010, позивач довідався про порушення свого права, однак, до суду з позовом про визнання пункту договорів банківського дебетового карткового рахунку недійсним, звернувся лише у серпні 2016, тобто після спливу трирічного строку.

Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово звертався до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с.63, 173) та про що повідомляв у письмових запереченнях та заявах.

За таких обставин, враховуючи те, що представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Доводи позову про те, що позивачу тільки з винесенням рішення судом апеляційної інстанції у справі № 2 - 8789/2010 стало підставою для подачі даного позову не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки до конкретних правовідносин застосується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки. Вона застосовується, як правило, до всіх вимог цивільно-правового характеру, якщо тільки для окремих видів вимог не передбачено спеціальної позовної давності.

Крім того, станом на момент розгляду справи Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, а саме 07 червня 2010 року, позивачу вже було відомо про порушення його права, але до суду з позовом про захист прав споживача та визнання пункту договору недійсним вчасно не звернувся, а лише тільки у серпні 2016 року, тобто після спливу трирічного строку.

Відповідно до частини четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, суд звертає увагу на те, що посилання у позові та поясненнях на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року у справі №759/11636/13-ц є безпідставними, оскільки у цій справі було ухвалено заочне рішення і відповідачем не подавалася заява про застосування позовної давності, а отже, у цій справі і справі, яка переглядається в касаційному порядку, встановлені різні обставини щодо дотримання строків звернення до суду.

Отже, доводи позову не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки є необґрунтованими та зводяться лише до переоцінки ОСОБА_1 доказів та незгоди із судовим рішенням (першої та апеляційної інстанції по справі № 2-8789/2010 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в зв1язку з пропуском позовної давності.

На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 217, 256, 267 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1-Д; ) про визнання недійсним правочину в частині - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 05.02.2021 р.

Суддя Подільського районного

суду м.Києва Н.М. Ларіонова