ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2134/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4059/21 Категорія: 314000000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач ПАТ «Азот»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Безпалий Є.П.

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Безпалого Євгенія Петровича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року, постановлене під головуванням судді Скляренка В.М. у залі № 3 Придніпровського районного суду м. Черкаси 27.09.2021 року, о 09 год. 25 хв., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

30.06.2021 року ПрАТ «Азот» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обгрунтування позовних вимог позивачем вказується, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 17.07.2019 року (справа № 711/1170/19) позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Азот» задоволено.

Стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 15 368 грн. 44 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільнення в сумі 183 178 грн. 28 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом.

Вказане рішення суду набрало законної сили 19.08.2019 року.

23.08.2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 59883732 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь стягувача ОСОБА_1 вказаних у судовому рішенні грошових коштів в загальній сумі 198 546 грн. 42 коп.

15.10.2019 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 59883732 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач ОСОБА_1 отримала середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України.

У позові вказується, що позивач ПрАТ «Азот» повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу ОСОБА_1 коштів.

Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача ОСОБА_1 відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу понесені витрати.

На письмову вимогу позивача до відповідача ОСОБА_1 сплатити кошти, понесені позивачем, як обов`язкові платежі, вона не відреагувала.

Таким чином, позивач ПрАТ «Азот» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 35 719 грн. 76 коп. та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» (, місцезнаходження за адресою: вул. Героїв Холодного Яру, 72, м. Черкаси, 18028) грошові кошти в сумі 35 719 грн. 76 коп. та судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Безпалого Є.П., оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, та не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Скаржник посилається, що платіжні доручення є неналежними та недостовірними доказами, оскільки вони не містять обставин, що підтверджують заявлені вимоги позивача, та на підставі них не можна встановити дійсні обставини справи, як це визначено ст.ст. 77,79 ЦПК України.

У скарзі зазначається, що платіжні доручення містять інформацію про призначення платежів, а саме ПДФО та військовий збір за жовтень 2019 року, однак будь-яких доказів, що дані платежі включають суми податків за відповідача ОСОБА_1 позивачем не надано.

Таким чином, на думку скаржника, достовірність здійснення платежів за відповідача ОСОБА_1 за вказаним платіжним дорученням викликає сумніви.

Скаржник вказує, що платіжні доручення всупереч Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 року містять незаповнені графи про одержання платежів та їх проведення банком.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Є.П. Безпалий просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року у справі № 711/4059/21 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Азот».

17 листопада 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ПрАТ «Азот» Ю.Савенко надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву зазначається, що позивач заперечує проти вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а натомість рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року у справі № 711/4059/21 таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства України на підставі повно і всебічного з`ясованих обставин справи, та таким, що є законним і обґрунтованим.

На думку позивача, судом першої інстанції було вірно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Представник позивача у відзиві зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтовано, з посиланням на норми чинного законодавства надано належну правову оцінку обставинам справи та прийнято законне і обґрунтоване судове рішення, тим паче, представником відповідача не було наведено жодного аргументу на спростування позиції і вимог ПрАТ «Азот», викладених в позовній заяві.

У відзиві зазначається, що матеріалами справи підтверджується той факт, що ПрАТ «Азот» у відповідності до встановленого податковим законодавством порядку, нараховано та сплачено до бюджету від імені відповідача ОСОБА_1 під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року у справі № 711/1170/19 податок на доходи фізичних осіб в сумі 32 972,09 грн. і військовий збір у сумі 2 747,67 грн.

В свою чергу, в порушення положень Податкового кодексу України, відповідач ОСОБА_1 отримала дохід у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованого за рішенням суду, в сумі 183 178,28 грн. без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, як було визначено в рішенні суду, тобто набула частину коштів в сумі 35719,76 грн. без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом (позивачем) в дохід держави.

У відзиві представник ПрАТ «Азот» Ю.Савенко просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року у справі № 711/4059/21 залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Азот» про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позивних вимог, вказавши, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року (справа № 711/1770/19) кошти в загальній сумі 198 546 грн. 72 коп., набула частину з цих коштів в загальній сумі 35 719 грн. 76 коп. , які складаються із податку на доходи фізичних осіб в сумі 32 972 грн. 09 коп. та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 747 грн. 67 коп. без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена її податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що ПАТ «Азот», правонаступником якого є позивач ПрАТ «Азот», також сплачені всі необхідні податки та збори, то вказані вище кошти в загальній сумі 35 719 грн. 76 коп. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року у справі № 711/1770/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Черкаській області.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 15368 грн. 44 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.04.2017 року по 17.07.2019 року в сумі 183 178 грн. 28 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом та судовий збір в сумі 1 537 грн. 80 коп. (а. с. 8-9).

Вказане судове рішення набрало законної сили 19.08.2019 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 21.08.2019 року був виданий виконавчий лист № 711/1770/19.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Лисенка М.А. 23.08.2019 року відкрите виконавче провадження № 59883732 з виконання вказаного вище виконавчого листа № 711/1770/19 про стягнення з боржника ПАТ «Азот», правонаступником якого є позивач у даній справі ПрАТ «Азот», на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 198 546 грн. 72 коп., з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом (а. с. 10).

15.10.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. виконавче провадження № 59883732 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням (а. с. 11).

Як вбачається з довідки від 13.01.2021 року № 11 (а. с. 12) та довідки про суми податків і зборів, які підлягають утриманню з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Азот», від 24.04.2020 року № 569 (а. с. 14), ПрАТ «Азот» нараховані, утримані та сплачені до бюджету від імені ОСОБА_1 обов`язкові платежі з суми 183 178 грн. 28 коп., податок на доходи фізичних осіб в сумі 32 972 грн. 09 коп. (платіжне доручення № 65045 від 07.11.2019 року (а. с. 13) та військовий збір в сумі 2 747 грн. 67 коп. (платіжне доручення № 65047 від 07.11.2019 року (а. с. 13).

Районним судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 підприємством ПАТ «Азот» 05.04.2018 року були сплачені кошти за рішенням суду в загальній сумі 198 546 грн. 72 коп., заборгованість по заробітній платі в сумі 15 368 грн. 44 коп. та компенсація за затримку розрахунку при звільнення в сумі 183 178 грн. 28 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, що стверджується постановою про закриття виконавчого провадження № 59883732.

На письмовий лист-вимогу від 21.04.2020 року № 501-06/255 щодо перерахування на рахунок підприємства грошових коштів в розмірі 35 719 грн. 76 коп. (а. с. 15), відповідач ОСОБА_1 не відреагувала та кошти позивачу не сплатила.

Отже, предметом спору у даній справі є повернення на користь позивача, як податкового агента, коштів у вигляді не відрахованих із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особи податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 6 роз?яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов?язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов?язкових платежів, про що зазначає у рішенні суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 вказала, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв?язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов?язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку є податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об?єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об?єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже як би працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов?язкових податкових платежів.

Такі правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у справі № 369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 401/1813/16-ц.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 ЦК України про зобов?язання у зв?язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов?язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа № 517/186,17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року справа № 473/2859/17.

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов?язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої узгоджуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв?язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов?язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов?язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, зазначені норми права, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно якого, відповідач, отримавши кошти у порядку примусового виконання за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.

Доводи скаржника стосовно недоведеності позивачем сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору за ОСОБА_1 , не знаходять своє відображення у відповідності до матеріалів справи, та є такими, що не відповідають дійсності.

Так, в матеріалах справи наявна довідка сформована головним бухгалтером ПрАТ «Азот» від 13.01.2021 року № 11, згідно якої наявна інформація щодо сум і моменту сплати позивачем податку на доходи фізичних осіб та військового збору за ОСОБА_1 , а саме : 32972,09 грн. (платіжне доручення № 65045 від 07.11.2019 року) та військовий збір в сумі 2747,67 грн. (платіжне доручення № 65047 від 07.11.2019 року), яка була додана позивачем до позовної заяви (а. с. 12).

Твердження скаржника стосовно невідповідності платіжних доручень, що ставить під сумнів сплати позивачем податків та військового збору, також не підлягають до задоволення судом апеляційної інстанції, оскільки останні не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.

Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, основними реквізитами розрахункового документа ( в даному випадку платіжного доручення) є призначення платежу.

В наданих до позовної заяви платіжних дорученнях від 07.11.2019 року № 65045 та № 65047 в графі «Призначення платежу» зазначено (ПрАТ «Азот») та вказано: військовий збір/ПДФО за жовтень 2019 року від імені ПрАТ «Азот» згідно довіреності № 500-10/3579 від 14.08.2019 року/без ПДВ» (а.с.13).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується той факт, що ПрАТ «Азот» у відповідності до встановленого податковим законодавством порядку, нарахований та сплачений до бюджету від імені відповідача під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року у справі № 711/1170/19 податок на доходи фізичних осіб в сумі 32972,09 грн. і військовий збір в сумі 2 747, 67 грн.

Отже, твердження скаржника є такими, що не спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на нормах закону.

Оскільки доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, і не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, то колегія суддів апеляційного суду, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог ПрАТ «Азот», тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Безпалого Є.П.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядалися апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Безпалого Євгенія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко