Справа № 202/4218/19
Провадження № 2/202/94/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря - Калантаєнко Д.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Безуглої Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, за результатами розгляду якого, з урахуванням уточнень, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ від 17.05.2019 № 42- К про її звільнення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.05.2019 до дня виконання відповідачем рішення по даній справі, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 30 000, 00 грн., та судові витрати на правничу допомогу. Заявлені вимоги були обґрунтовані порушенням, на думку позивача, процедури звільнення, а саме: щодо відсутності пропозиції заняття інших вакантних посад - ст. ст. 40, 492 КЗпП України та звільнення позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації - ст. 43 КЗпП України. Вказані порушення полягали у тому, що відповідачем було запропоновано позивачу лише одну з багатьох інших наявних вакантних посад. Крім того, запропонована відповідачем посада була нижчою ніж посада, яку займала позивач, при тому, що у наявності, в період з 13.03.2019 по 25.05.2019 (період з дня попередження позивача про наступне вивільнення по день фактичного звільнення) були інші посади (52 посади), освіта, кваліфікація, досвід та досягнення позивача відповідали вимогам всім 52 вакантним посадам. Окрім того, позивач зазначила, що роботодавцем до профспілкової організації не було направлено письмового подання про розірвання трудового договору з позивачем, що є порушенням гарантій прав працівника. Крім вищевикладеного позивач вважала, що відносно неї було вчинено дискримінацію за ознаками її членства у професійній спілці, громадському об`єднанні, а також через її підтримку іншого працівника у захисті його прав. За вказаних обставин позивач зазнала моральних страждань, що виразилось у втраті життєвої рівноваги, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя (т.1 а.с.1-12, 114-123, т.2 а.с.1-19).

Заперечуючи проти заявлених, в тому числі уточнених вимог, зі сторони відповідача було подано відзив та відзив на уточнену позовну заяву. Відповідно до змісту вказаних документів було зазначено, що позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Першого ДМЦ з НБВПД та запропоновано іншу роботу, однак позивач не надала згоди на переведення, а тому була звільнена за ініціативою роботодавця. Також звернено увагу суду, що після прийняття Координаційним центром наказу №35, яким було затверджено кваліфікаційні вимоги до посад, відповідачем неодноразово було запропоновано позивачу вакантні посади, кількість яких постійно змінювалась, у зв`язку із кадровими переміщеннями, однак позивач відмовлялась отримувати відповідні переліки під особистий підпис про що були складені відповідні акти. Крім того, відповідач не був зобов`язаний погоджувати звільнення позивача з первинною профспілковою організацією, оскільки відповідного членства позивач набула лише 10.05.2019, про яке відповідача не було повідомлено. Вимоги позивача щодо заявленої шкоди, понесеної внаслідок отриманих моральних страждань та понесення витрат на правову допомогу ні чим об`єктивно не підтверджені, тому, на думку відповідача, задоволенню не підлягають. Просили у задоволенні позову відмовити повністю (т.1 а.с.33-39, 150-157, т.3 а.с.81-84).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що наказом № 389/5 від 11.02.2019 МЮУ, окрім іншого, Перший та Другий дніпровські місцеві центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги реорганізовано шляхом приєднання їх до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т.1 а.с.60).

Наказом координаційного центру з надання правової допомоги МЮУ № 23 від 22.02.2019 про питання реорганізації Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги було утворено комісію з реорганізації Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, визначено головою комісії з реорганізації Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 . Установлено, що до комісії переходять повноваження щодо управління справами цього центру (т.1 а.с.61,62).

Повноваження ОСОБА_3 підтверджується копіями наказу № 123-К від 08.05.2013 «Про призначення» та № 6 від 22.02.2019 «Про перейменування» (т.1 а.с.58, 59).

У відповідності до наказу Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №01-О від 04.03.2019 до складу комісії з реорганізації Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги входить, окрім інших, директор Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги - ОСОБА_3 (т.3 а.с.137-139).

13.03.2019 позивачем було отримано попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги шляхом приєднання до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, та скороченням посади, яку займала позивач.

Вказаним попередженням позивачу було запропоновано іншу роботу на посаді заступника начальника відділу правопросвітництва та надання безоплатної вторинної правової допомоги Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, та повідомлено позивача про те, що в разі відмови від переведення на вказану посаду, трудові відносини з позивачем будуть розірвані згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а.с.55).

26.03.2019 наказом Координаційного центру з надання правової допомоги №35 «Про затвердження кваліфікаційних вимог до працівників структурних підрозділів місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги» було затверджено кваліфікаційні вимоги до посад, що з`явились у новій структурі Дніпровського МЦ з НБВПД з 11.03.2019 (т.2 а.с. 193-199).

Актом Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про відмову у наданні письмової відповіді від переведення, складеним 20.05.2019, було зафіксовано не надання позивачем згоди та відмову від надання письмової відмови від запропонованої посади (т.1 а.с.54).

Також, головою комісії з реорганізації Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 та іншими членами комісії Безуглою Я.А. , ОСОБА_5 підписано акти про те, що ОСОБА_2 - начальник відділу право просвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги ознайомилась з переліками вакантних посад у штаті Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги 27.03.2019 (дата) 49 (посад), 03.04.2019 (дата) 40 (посад), 22.04.2019 (дата) 40 (посад), 26.04.2019 (дата) 38 (посад), 02.05.2019 (дата) 38 (посад), 14.05.2019 (дата) 32 (посад), 16.05.2019 (дата) 29 (посад), однак на пропозицію отримати під особистий підпис повідомлення з переліком вакантних посад відмовилась (т.3 а.с.118-136).

17.05.2019 за вих. №07-23/737 директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області Л.Яцубою було погоджено звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу право просвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги (т.1 а.с.44).

Наказом Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 42-К від 17.05.2019 позивача звільнено з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги 20.05.2019 у зв`язку зі скороченням штату і відмовою від переведення на іншу роботу відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - наказ) (т.1 а.с.13).

Також судом встановлено, що 28.02.2019 протоколом установчих зборів первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» було вирішено створити первинну профспілкову організацію «Безоплатна правова допомога», уповноважено відповідальну особу подати документи для державної реєстрації новоствореної організації (т.1 а.с. 142).

01.03.2019 на ім`я ОСОБА_6 (директора Першого Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги) надано повідомлення про ухвалене рішення, а саме про намір створити Первинну профспілкову організацію «Безоплатна правова допомога». Наявний підпис ОСОБА_6 про отримання повідомлення (т.1 а.с.143).

Позивач, з 10.05.2019 - наказ №04 від 10.05.2019, є членом первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» (т.1 а.с.139).

11.05.2019 на ім`я ОСОБА_6 (директора Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги) надано повідомлення інформативного характеру про реєстрацію Первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» та членство у вказаній організації ОСОБА_2 . Наявний підпис ОСОБА_6 про отримання повідомлення (т.1 а.с.144).

Відповідно до інформації наданої відповідачем у відповідь на адвокатський запит представника позивача - адвоката Мальцевої І.М., за період з 13.03.2019 по 20.05.2019 (період з дня попередження Позивача про наступне вивільнення та по день фактичного звільнення) були наявні вакантні посади. Так, Дніпровським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги було призначено на посади 31 особу. Відповідачем, окрім того, було надано копії посадових інструкцій розроблених за кожною посадою, що були вакантними у період з дати вручення позивачу повідомлення про наступне вивільнення по дату її фактичного звільнення із зазначенням кваліфікаційних вимог, серед яких посадові інструкції у кількості 21 шт. (т.2 а.с.31,32, 36-148, 151-153).

20.05.2021 листом за вих.05/1-6100/21 Первинною профспілковою організацією «Безоплатна правова допомога», на виконання ухвали суду від 26.04.2021 року, було відмовлено у звільненні ОСОБА_2 з посади начальника відділу правопросвітництва та взаємодії з суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України через численні порушення, а саме: за три місяці до намічуваних звільнень Первинній профспілковій організації «Безоплатна правова допомога» не надано інформацію щодо цих заходів, про терміни проведення звільнень, не проведено консультацій про заходи щодо запобіганню звільненням; не отримано згоду на звільнення ОСОБА_2 за ч.1 ст.40 КЗпП України; не запропоновано всіх наявних вакантних посад (т.3 а.с. 37-39).

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі 6-40цс15).

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова № 9), розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, судом під час розгляду справи було встановлено, що Перший та Другий дніпровські місцеві центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги реорганізовано шляхом приєднання їх до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, у зв`язку із чим відбулись штатні зміни, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Також судом встановлено, що у період з дня попередження позивача про наступне вивільнення по день фактичного звільнення позивачу неодноразово пропонувались зайняття інших вакантних посад, в тому числі, посад, що відповідали займаній позивачем посаді, однак позивач, будучи ознайомленою про наявні вакантні посади, письмової згоди на зайняття запропонованих посад не надала. Вказані обставини спростовують посилання позивача що їй було запропоновано лише одну посаду, яка не відповідала рівню займаній нею посади.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем були виконані вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Також в обґрунтування підстав для скасування наказу про звільнення, позивач посилалась на вчинення відносно неї дискримінації через її членство у професійній спілці, громадському об`єднанні, а також через її підтримку іншого працівника у захисті його прав.

Однак, у підтвердження вказаних обставин (рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи, що унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина) стороною позивача не надано жодного доказу, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що відносно позивача було вчинено дискримінацію.

Щодо посилань позивача про порушення відповідачем ст. 43 КЗпП України, а саме звільнення її без згоди виборного органу первинної профспілкової організації суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Розірвання трудового договору з підстав в тому числі, передбачених пунктами 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Стаття 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» кореспондується із ст. 43 КЗпП України.

Окрім того, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачає, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Також, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу. Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об`єднань, інших профспілок та їх об`єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань. Статус організацій всеукраїнської профспілки чи профспілки іншого статусу визначається статутом цієї профспілки. Про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об`єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

У відповідності до ст. 14.1.222 Податкового кодексу України роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.

При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Таким чином, посилання позивача на наявність підпису директора Першого дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_6 про отримання останньою повідомлення інформативного характеру про реєстрацію Первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» та членство у вказаній організації ОСОБА_2 жодним чином не свідчить про отримання відповідного повідомлення юридичною особою, тобто виконання ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи викладене, а також і те, що Наказом координаційного центру з надання правової допомоги МЮУ № 23 від 22.02.2019 було установлено, що до комісії з реорганізації переходять повноваження щодо управління справами цього центру, в особі голови комісії з реорганізації Ващилко Олени Павлівни, зазначеної вище дефініції (ст. 14.1.222 ПКУ), відсутності належних доказів отримання саме відповідачем (що може підтвердити відповідний штамп та підпис відповідальної особи) повідомлення про реєстрацію Первинної профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» та членство у вказаній організації ОСОБА_2 суд вважає, що у порушення ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавця не було повідомлено про належність позивача до профспілки, як наслідок суд приходить до висновку про неможливість роботодавця виконати вимоги передбачені ст. 43 КЗпП України та 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, тим більше, що позивач стала членом профспілкової організації «Безоплатна правова допомога» лише з 10.05.2019, тобто після отримання позивачем попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією.

Окрім того, розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Дослідивши рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки суд прийшов до висновку, що останнє не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав (обставини щодо порушення відповідачем - ст. ст. 40, 43, 492 КЗпП України, вказані у рішенні профспілкового органу, спростовані судом у даному рішенні).

Так, вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю.

. На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (м.Дніпро, вул. Старокозацька, 56, ) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судові витрати в наданій справі віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.12.2021 року.

Суддя Г.О. Кухтін