КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/16751/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3128/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року, постановлену під головуванням судді Колесник О.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договорами позики в розмірі 16 359 365 грн. 06 коп. (т. 1 а.с. 3-6, 41-47).

У березні 2020 року представник позивача - адвокат Зінченко О.В. подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , мотивуючи її тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Заяву обґрунтовував тим, що з 22 грудня 2011 року по 12 липня 2012 року сторонами було укладено п`ять договорів позики, за умовами яких відповідач отримав у позивача позику на загальну суму 2 230 000,00 грн. із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті - долар США та зобов`язувався повернути кошти в строк протягом 365 календарних днів від дати передачі йому коштів, тобто до 22 грудня 2012 року. У подальшому з березня по липень 2012 року відповідачем була погашена заборгованість у розмірі 83 888 грн. 07 коп., що в еквіваленті становить 10 500 доларів США. Однак відповідач не виконав належним чином умов договору в частині погашення заборгованості, тому вважає, що у разі відчуження відповідачем свого нерухомого майна у випадку задоволення позову, рішення суду неможливо буде виконати, оскільки не залишиться майна, що належить відповідачеві на праві власності (т. 2 а.с. 1-2а).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року заяву представника позивача Зінченка О.В. про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 3-4).

Не погодившись з ухвалою суду, 10 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 , який не брав участі у справі - адвокат Гуцол Р.І. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу в частині вирішення питання про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 та постановити в цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні вимог (т. 2 а.с. 137-144).

На обґрунтування скарги зазначив, що ОСОБА_1 не є учасником даної справи та не є стороною у договірних зобов`язанням позивача та відповідача. Незважаючи на це, оскаржуваною ухвалою було безпідставно накладено арешт на його майно, а саме на будинок АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Тому суд першої інстанції припустився помилки накладаючи арешт на вказаний будинок, який не належав відповідачу ні на момент виникнення спірних правовідносин, ні на момент вирішення спору судом. Крім того, арештоване майно не підлягає передачі в жодному разі позивачеві та не може бути предметом реалізації в порядку виконання судового рішення, оскільки не є предметом забезпечення правовідносин між сторонами по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Гуцол Р.І.підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Зінченко О.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 його представник - адвокат Зінченко О.В. в апеляційному суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 163-167, 170-172).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог є стягнення заборгованості за договорами позики.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням предмету та підстав спору, який виник між сторонами, обраний вид забезпечення позову відповідає вимогам процесуального законодавства, є повністю співмірним з позовними вимогами та забезпеченням позову законних прав та інтересів відповідача порушено не буде.

Колегія суддів не в повній мірі погодилася з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що до заяви представник позивача Зінченко О.В. долучав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, проте, у матеріалах справи відсутня вказана інформація. При цьому, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що в опису підшитих в районному суді матеріалів справи такі докази не значаться (т. 2 а.с. 1-2а).

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову та накладення арешту на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не з`ясував чи належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у його власності вказаний будинок.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у даній справі, зазначив, що будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності, на підтвердження чого надав інформаційну довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 листопада 2020 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 06 вересня 2013 року. Відомості про заборону відчуження щодо вказаного нерухомого майна відсутні (т. 2 а.с. 140-142).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала про накладення арешту на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який не належить відповідачу та не є заставним майном, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову в цій частині.

Інші доводи апелянта, стосовно неможливості передачі арештованого майна позивачеві, перебувають поза межами предмету доказування у цій справі, а тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року скасувати в частині накладення арешту на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та постановити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - Зінченка Олександра Володимировича про забезпечення позову в частині накладення арешту на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 05 лютого 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова