Справа № 372/412/18 Головуючий в суді І інстанції Колдіна О.О.
Провадження № 22ц-824/1077/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, що діє в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управлінню лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, діючи в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство», звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним рішення Підгірцівської сільської ради від 07 жовтня 2003 року № 16 про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 , визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 27 листопада 2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1735, кадастровий номер земельної ділянки :09:003:0035 та скасувати його державну реєстрацію.

Позовна заява обґрунтована тим, що в 2016 році прокуратурі після звернення ДП «Київське лісове господарство» стало відомо про незаконну передачу рішенням Підгірцівської сільської ради від 07 жовтня 2003 року у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 із лісового фонду земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

При цьому прокурор зазначав, що на момент винесення вказаного рішення дана земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала у користуванні Козинського лісництва, а від так Пігріцівська сільська рада не мала права розпоряджатися цими землями і надавати у власність вказану земельну ділянку.

Посилаючись на те, що наведене вище рішення та державний акт на право приватної власності на землю є незаконними, позивач просив позов задовольнити.

В обґрунтування поважності пропуску строку, прокурор вказував, що про порушення відповідачем норм земельного законодавства прокуратурі стало відомо лише після звернення ДП «Київське лісове господарство» у 2016 році, тому, що на спірну земельну ділянку кадастровий номер отриманий лише в 2016 році, а реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на дане нерухоме майно ОСОБА_1 не здійснювалось взагалі, а тому як прокуратурі так і ДП «Київське лісове господарство» не могло бути відомо до 2016 року про порушення законодавства.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Підгірцівської сільської ради від 07 жовтня

2003 року № 16 про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 27 листопад 2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1735, кадастровий номер земельної ділянки :09:003:0035, та скасовано його державну реєстрацію. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обгрунтоване тим, що спірна земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення, покрита лісовою рослинністю, розташована у кварталі 91 виділів 3,4 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і, в порушення вимог Лісового та Земельного Кодексу України, Підгірцівська сільська рада, перевищивши свої повноваження 07 жовтня 2003 року прийняла рішення № 16, яким передала у приватну власність ОСОБА_1 , земельну ділянку лісогосподарського призначення, площею 0,25 га без дозволу уповноваженого органу на розпорядження цією землею.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки кадастровий номер спірної земельної ділянки в публічній кадастровій карті з`явився лише в 2016 році, дані щодо земельної ділянки в реєстрі прав власності відсутні, наявність проекту землеустрою судом не встановлено, доказів, що на спірній земельній ділянці до 2016 року проводились будь-які роботи (встановлювалась огорожа, межові знаки, чи проводилось будівництво) суду не надано, а від так, строк позовної давності при подані даного позову не пропущений, ограни прокурати як і державні органи, в інтересах яких подано позов, могли дізнатись і дізналися про порушення свого права лише в 2016 році, після встановлення меж в натурі і присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці.

Не погодившись з цим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2018 року змінено в частині застосування норм матеріального права. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав не встановлення апеляційним судом, фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: що суд апеляційної інстанції не дав жодної правової оцінки доводам апеляційної скарги щодо того, що спірна земельна ділянка тривалий час перебувала у фактичному користуванні родини відповідача, а саме до 1978 року нею користувалась баба відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , а після смерті останньої продовжувала користуватися мати відповідача - ОСОБА_3 ; що апеляційний суд не вказав, чим спростовуються посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що спірна земельна ділянка вільна від будь-яких зелених насаджень та в силу яких саме об`єктивних, видимих природних властивостей він мав розуміти, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду; що апеляційним судом не надано жодної правової оцінки аргументам відповідача ОСОБА_1 про те, що у 2003 році держава зареєструвала за ним право власності на спірну земельну ділянку та, що апеляційний суд не перевірив наявність або відсутність протиправної поведінки самого набувача майна при прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення і при реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та, з урахуванням висновків за Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Підгірцівської сільської ради від 07 жовтня 2003 року №16 передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 , а 27 листопада 2003 року видано державний акт на право приватної власності на землю (т.1, а.с.21, 29,30)

Згідно до листа № 02-545 від 19 липня 2016 року ДП «Київське лісове господарство» просило прокуратуру Київської області надати правову оцінку законності наданняння та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, яка розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Козинського лісництва в кварталі 91 на території Підгірцівської сільської ради Обухівської району Київської області (район с. Креничі), а саме в кварталі 91 виділ 3,4 - :09:003:0035 на якій почали проводитися підготовчі роботи для будівельних робіт (т.1, а.с.16).

З листа Управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 16 серпня 2016 року на ім`я начальнику відділу місцевої прокуратури вбачається, що відповідно до програмного комплексу ведення Державного земельного кадастру, земельна ділянка за кадастровим номером :09:003:0035 обліковується за ОСОБА_1 та, що в архіві управління відсутній, не обліковується і на зберігання не передався другий примірник державного акту на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Із копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1, вбачається, що із письмовою заявою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ОСОБА_1 звернувся лише 26 квітня 2016 року, більше як через 12 років після її надання, а із доданої до неї копії схеми розташування цієї земельної ділянки вбачається, що вона розташована в глибині зелених насаджень лісового фонду та поза межами сільської ради і цю документацію перевірено та внесено до Державного земельну кадастру 05 травня 2016 року (т.1, а.с. 23-33)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №88668986 від 01 червня 2017 року відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, кадастровий номер 322318600:09:003:0035 відсутні(т.1, а.с.34).

Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» від 14 червня 2017 року на ім`я прокуратури Київської області, наданого Із фрагменту з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 91 і меж його таксаційних виділів Козинского лісництва ДП «Київський лісгосп», відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року та межі земельної ділянки згідно з поданим кадастровим номером :09:003:0035 виділеної червоним кольором вбачається, що спірна земельна ділянка станом на час прийняття оскаржуваного рішення розташована серед зелених насаджень в глибині виділу 3 кварталу 91, всередині якої по периметру розміщені зелені насадження (т.1. а.с.36-38).

З листа ДП «Київське лісове господарство» від 13 вересня 2017 року на ім`я начальника відділу Києво-Святошиньсокї місцевої прокуратури вбачається, що квартал 91 виділ 3,4 Козинського лісництва, територія якого обліковувалась і на даний час обліковується як землі лісогосподарського призначення. Додатки: копія планшету №6 (лісовпорядкування 1993 року) кварталу 91, копія плану лісонасаджень 1993 року, копія картосхеми глибини залягання ґрунтоутворюючих порід, копія схеми урочищ, копія таксаційного опису кварталу 91 (т.1, а.с.39-45).

З матеріалів справи також вбачається, що кадастровий номер спірної земельної ділянки в Публічній кадастровій карті з`явився лише в 2016 році, дані щодо земельної ділянки в реєстрі прав власності відсутні, наявність проекту землеустрою судом не встановлено, доказів, що на спірній земельній ділянці проводились будь-які роботи, встановлювалась огорожа, чи проводилось будівництво суду не надано.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що спірна земельна ділянка на час прийняття оскаржуваного рішення Підгірцівською сільською радою відносилася до земель лісогосподарського призначення, перебувала у постійному користуванні ДП «Київський лісгосп» та із його постійного користування не вилучалася, вона оточена з усіх боків лісовими насадженнями, частково сама покрита лісовою рослинністю, розташована у глибині виділу 3,4 кварталу 91, Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» та не має спільної межі з землями Підгірцівської сільської ради, що підтверджується вищенаведеними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993 року (планшет № 6), копією плану лісонасаджень 1993 року, копією картосхеми глибин залягання ґрунтоутворюючих порід 1997 року, схемою урочищ та таксаційного опису кварталу 91, розробленого Українським державним лісовпорядним виробничим об`єднанням та іншими письмовими матеріалами справи.

Лісові відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України про охорону навколишнього природного середовища, іншими актами законодавства України (частина перша статті 1 ЛК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (частина друга статті 3 ЛК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту).

Частина друга статті 3 ЗК України визначає, що відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель - землі лісового фонду (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту).

Переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (стаття 42 ЛК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення та видачі державного акту).

Відповідно до статті 20 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту).

Згідно зі статтею 55 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваногорішення та видачі державного акту, до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; б) полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об`єктів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд, на підставі повного встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що приймаючи рішення про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку Підгірцівська сільська Рада перевищила свої повноваження, позаяк вона розпорядилася землями лісового фонду з порушенням вимог діючого законодавства.

Доводи апелянта щодо того, що спірна земельна ділянка тривалий час перебувала у користуванні його родини колегія суддів не може взяти до уваги, позаяк ці доводи не підтверджені належними і достатніми доказами, а матеріали справи не містять жодної інформації щодо того, коли саме, кому, яким державним органом на якій правовій підставі і для яких саме потреб до отримання ним у 2003 році державного акту спірна земельна ділянка, у передбаченому законом порядку виділялася у користування його родичів, при цьому, колегія суддів також критично оцінює і довідку Підгірцівської сільської ради від 27 грудня 2007 року, оскільки в ній лише йдеться про користування цією ділянкою членами родини відповідача в минулому, але в ній не зазначено правового режиму такого користування та не має посилань на будь-які рішення щодо відведення спірної земельної ділянки його бабусі чи матері, а представник Підгірцівської сільської ради в апеляційному суді пояснив, що зазначена в цій довідці інформація взята із свідчень місцевих жителів, а тому ці доводи ОСОБА_1 не спростовують в цій частині обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірна земельна ділянка вільна від будь-яких зелених насаджень, і що прокурором і місцевим судом не зазначено обставин чому саме він мав розуміти, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993 року (планшет № 6), копією плану лісонасаджень 1993 року, копією картосхеми глибин залягання ґрунтоутворюючих порід 1997 року, схемою урочищ та таксаційного опису кварталу 91, розробленого Українським державним лісовпорядним виробничим об`єднанням, перебувала у постійному користуванні ДП «Київський лісгосп», вказана земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення, частково вкрита лісовою рослинністю та розташована у глибині виділу 3,4 кварталу 91 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» та немає спільної межі з землями сільської ради. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка оточена з усіх боків лісовими насадженнями, а відповідач у своїх поясненнях в суді вказував, що проїзд до цієї ділянки зроблений через лісову просіку, що вочевидь вказує про належність цієї ділянки до земель лісового фонду.

Крім того, доводи ОСОБА_1 про те, що у 2003 році держава зареєструвала за ним право власності на спірну земельну ділянку і за таких обставин суд не перевірив наявність або відсутність протиправної поведінки самого набувача майна при прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення та при реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, а також про недотримання місцевим судом справедливої рівноваги між інтересами суспільства і відповідача, та необхідності застосування 1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, колегія суддів відхиляє, оскільки спірна земельна ділянка на час отримання відповідачем державного акту на неї мала цільове призначення і належала до земель лісового фонду, перебувала в користуванні лісового господарства, а вибуття цієї ділянки із постійного користування лісового господарства позбавляє вказане господарство можливості використовувати її за призначенням та відроджувати лісовий фонд держави, тому втручання в права одного відповідача є виправданим, порівняно з захистом прав великої кількості громадян.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває посеред лісового масиву та відноситься до земель лісового фонду, а тому вона вибула з володіння держави з порушенням вимог закону та не може перебувати у власності фізичної особи, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів і права відповідача на отримання земельної ділянки можуть бути відновлені, шляхом надання йому іншої земельної ділянки, а тому визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_1 та його державної реєстрації відповідає критерію законності в зв`язку з порушенням органом місцевої влади низки вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваногорішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: