КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3028/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ Справа № 759/8320/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, ухвалене у складі судді Морозова М.О.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені,

встановив:

У травні 2013 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача суму боргу за кредитним договором №0 від 17.08.2007 р. станом на 14.07.2014 р. в розмірі 178 003, 75 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 2 081 542, 74 грн., з яких: заборгованість по кредиту 127 522, 25 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 491 221, 47 грн., заборгованість по процентам 38 984, 91 доларів США, що за курсом НБУ складає 455 882 грн. 29 коп., пеня за несплачений кредит 6889, 56 доларів США., що за курсом НБУ складає 80565, 22 грн., пеня за несплачені проценти 4607, 03 доларів США, що за курсом НБУ складає 53873, 75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого ОСОБА_1 банком було надано на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового використання грошові кошти як кредит в сумі 155 277 доларів США на строк до 17.08.2017 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 13,20 % річних, та відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту та процентів повинно відбуватись щомісячно ануїтетними платежами у розмірі 2340 доларів США. За порушення строків повернення кредиту або відсотків за користування ним, комісій по договору відповідно до п.8.1. банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, яка нараховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

В забезпечення своєчасного виконання зобов`язань ОСОБА_1 між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №134273 від 17.08.2007 року, відповідно до якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати солідарно за зобов`язаннями ОСОБА_1 по умовах договору про надання споживчого кредиту в повному обсязі. Банк виконав свої зобов`язання відповідно до умов договору і надав ОСОБА_1 обумовлений договором кредит, але він не здійснив платежів відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості, й порушивши умови договору, не повертає платежі з погашення суми кредиту та нарахованих відсотків.

Тому банк набув право вимагати погашення кредиту та інших нарахувань за ним внаслідок невиконання і неналежного виконання умов договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до діючого цивільного законодавства України боржник і поручитель повинні відповідати солідарно перед кредитором.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.08.2007 року в сумі 178 003, 75 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України гривні згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.07.2014 року 2081542 грн. 74 коп., яка складається з: кредитної заборгованості в розмірі 127 522, 25 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 1491221 грн. 47 коп., заборгованості по процентам в розмірі 38984, 91 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 455882 грн. 29 коп., пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 6889, 56 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 80 565 грн. 22 коп., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 4607, 03 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 53 873 грн. 75 коп., судові витрати по справі в сумі 3654 грн., а всього 2085196 гривень 74 копійки.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року було відхилено апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», який оскаржував рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року - залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що при дослідженні обставин справи за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суд першої інстанції не врахував законність нарахування позивачем заборгованості по відсотках за користування кредитом, пені за прострочення сплати процентів та пені за прострочення сплати кредиту за кредитним договором. Так, в матеріалах справи містяться вимоги від 20 травня 2013 року банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с. 69, т. 1, а.с. 70). Крім того після подання позовної заяви 24 травня 2013 року до суду банк неодноразово звертався із заявами про уточненням розміру позовних вимог.

Разом з тим, суд, врахувавши розрахунки банку, не звернув жодної уваги, що позивач скористався своїм правом на дострокове повернення повної суми заборгованості, направивши відповідні вимоги, а також не врахував безпідставність постійного збільшення позовних вимог. Так, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач протягом всього періоду судового провадження постійно збільшував позовні вимоги, змінюючи розрахунок заборгованості по процентам, пені за прострочення сплати процентів, пені за прострочення сплати кредиту, зі свого боку судом було безперечно прийнято дані розрахунки, порушивши норми ЦК України.

Зазначає, що позивачем не доведена сума заборгованості, а також відсутні належні первинні бухгалтерські документи, що підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем. Заборгованість позичальника не можливо встановити без надання належних первинних бухгалтерських документів, тобто за відсутності первинних документів і доказів, що свідчать про існування боргу. Як вбачається з доданих до позовної заяви документів виписки по рахунках, що відкриті для обслуговування кредитного договору, передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», з яких можливо встановити, які суми бралися та поверталися позичальником, відсутні. Отже, заявлений розмір заборгованості є недоведеним, а наявність лише розрахунку заборгованості не підтверджує безспірність вимог банку до позичальника.

Посилається на те, що позивачем до суду надано розрахунок заборгованості за період з 17.08.2008 року по 14.07.2014 року, у свою чергу з позовною заявою банк звернувся до суду 28.05.2013 року, що за наслідком застосування позовної давності, яка була заявлена відповідачем ОСОБА_3 , суд був зобов`язаний переглянути загальну суму заборгованості по кредиту та процентах, яка виникла до 29.05.2010 року та до заборгованості по пені, яка виникла до 29.05.2012 року. В даному випадку кредитним договором встановлено як строк дії договору - до 17 серпня 2017 року, так і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення помісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Стверджує, що оскільки за умовами договору погашення кредиту та відсотків за користування кредитом повинно здійснюватись позичальником щомісяця шляхом внесення грошових коштів згідно з графіком, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. При цьому, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту про погашення боргу частинами щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Аналогічна позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року по справі № 365/238/16-ц.

Вказує, що з аналізу наданого банком до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 14.07.2014 року вбачається, що прострочення виконання зобов`язань позичальником по тілу кредиту почалося з 20.11.2008 року (а.с. 195), прострочення по відсоткам - з 18.12.2008 року (а.с. 197) При цьому, з позовом про стягнення боргу банк звернувся до суду лише 24.05.2013 року. Вважає, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Звертає увагу на те, що максимальна сума боргу по тілу кредиту, яка може бути стягнута з позичальника по тілу кредиту за кредитним договором становить 80 684,86 доларів США (нарахована заборгованість по тілу кредиту у розмірі 127 522,25 доларів США мінус 46 837,39 доларів США - сума боргу, що не підлягає стягненню з позичальника у зв`язку з пропуском строку позовної давності). Прострочена заборгованість по відсоткам згідно з розрахунком заборгованості за період з 17.08.2007 року по 25.10.2010 року була сплачена позичальником, а отже нараховані відсотки під строки позовної давності не підпадають.

Наголошує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано сплив позовної давності щодо нарахованого боргу за кредитним договором,заборгованості по процентах, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Укрсиббанк» - Решетнік Ю.І., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу на те, що посилання скаржника на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №310/11534/13 у постанові від 04.07.2018 року є безпідставними, оскільки вказаний правовий висновок стосується цивільних справ про стягнення заборгованості після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно, що є відмінним від обставин, які виникли при розгляді даної справи. Вважає, що застосування постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц можливе виключно щодо договорів, в яких не визначено строку їх дії. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12-ц у постанові від 28.03.2018 року не підлягає застосуванню до договорів, в яких визначено строк їх дій та погоджено порядок нарахування відсотків. Відмінність обставин у даній справі №759/8320/14-ц від обставин у справі №444/9519/12 виключає застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12-ц.

Зазначає, що умовами кредитного договору передбачено домовленість сторін про право на нарахування відсотків до моменту повернення коштів. Інша домовленість, яка б передбачала припинення права на нарахування відсотків кредитним договором не передбачена. Тому банк має повне та беззаперечне право на нарахування процентів та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі, що не суперечить доказам у справі (умовам кредитного договору) та положенням ст. 1048,1049 ЦК України. До моменту повернення позики (суму кредиту) на залишок неповерненого кредиту підлягають нарахуванню проценти, що передбачено умовами кредитного договору та ст.ст. 1048, 1049 ЦК України. Належним виконанням умов договору згідно змісту ст. 526, ч. 2 ст. 533, ст. 1049 ЦК України та умов кредитного договору є повернення всієї суми отриманої позики та відповідна сплата за користування кредитними коштами у вигляді процентів.

Посилається на те, що договором може бути встановлено інший (відмінний від 3% річних) розмір процентів, який підлягає сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 24.01.2019 року (провадження №12-289гс19). Вказує, що за кредитним договором сторонами погоджено, що нарахування процентів здійснюється до моменту повернення коштів (на час фактичного користування позикою).

Стверджує, що доводи відповідача про те, що банком був пропущений строк позовної давності не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки систематичне прострочення платежів за кредитним договором почалось не з 2008 року, а з 19.09.2011 року. Тому станом на момент подачі позову строк позовної давності не є пропущеним, і суд належним чином оцінив обставини по справі та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування ст. 267 ЦК України.

Звертає увагу на те, що скаржником апеляційну скаргу подано через 5 років та 10 місяців з дня ухвалення рішення судом першої інстанції. Посилання на те, що він не знав про розгляд справи не відповідають дійсності, оскільки кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, згідно інформації на сайті Міністерства юстиції у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_1 є директором ТОВ «ОЛЛМАКС», одним із засновників даного підприємств є його дружина ОСОБА_3 , що свідчить про навмисне введення суду в оману стосовно підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник позивача АТ «Укрсиббанк» - Кочін Г.І. вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом ПАТ «Укрсиббанк» звернувся 27 травня 2013 року та просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №0 від 17.08.2007 р. станом на 17 травня 2013 року:

- 127 522,25 доларів США, що у гривні за курсом НБУ становить 1 019 285 грн. 34 коп., - заборгованість за простроченим кредитом;

- 24 266,55 доларів США, що за курсом НБУ становить 193 962,53 грн. - заборгованість за процентами;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 4173,65 доларів США, що становить 33 359,98 грн.;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах - 2722,68 доларів США, що становить 21 762 грн. 40 коп.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2013 року було відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в судове засідання на 12 липня 2013 року.

12 липня 2013 року розгляд справи було відкладено, даних про повідомлення відповідачів про день та час судового засідання - в матеріалах справи немає.

31 липня 2013 року в судовому засіданні було оголошено перерву за клопотанням представника позивача, надіслані відповідачам повістки повернулись без вручення, за закінченням терміну зберігання.

13 серпня 2013 року, 17 вересня 2013 року, 01 жовтня 2013 року та 16 жовтня 2013 року судові засідання були проведені без участі відповідачів, направлені їм судові повістки повернулись без вручення, за закінченням терміну зберігання.

16 жовтня 2013 року судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено та стягнуто солідарно з відповідачів суму заборгованості - 158 685,13 доларів США, що становить в еквіваленті 1 268 370 грн. 25 коп.

14 квітня 2014 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 16 жовтня 2013 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року заяву ОСОБА_3 було задоволено, заочне рішення суду від 16 жовтня 2013 року - скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку на 17 червня 2014 року.

Судове засідання, призначене на 17 червня 2014 року, було відкладене у зв`язку з неявкою представника позивача.

В судовому засіданні 08 липня 2014 року судом було оголошено перерву для витребування банківської виписки за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3

14 липня 2014 року представником позивача було подано до суду заяву про уточнення розміру позовних вимог, в якій позовні вимоги збільшено, визначено розмір заборгованості станом на 14 липня 2014 року в розмірі 178 003, 75 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 2 081 542, 74 грн., з яких:

- заборгованість по кредиту - 127 522,25 доларів США, що становить 1491 221,47 грн.,

- заборгованість по процентах - 38 984,91 доларів США, що становить 455 882,29 грн.,

- пеня за прострочення сплати процентів - 4607,03 доларів США, що за курсом НБУ становить 53 873,75 грн., - пеня за прострочення сплати кредиту - 6889,56 доларів США, що за курсом НБУ становить 80 565,22 грн.

30 липня 2014 року та 05 серпня 2014 року в судових засіданнях було оголошено перерву у зв`язку з поданням заяви про збільшення позовних вимог та надіслання її відповідачам; 19 вересня 2014 року - за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні 01 жовтня 2014 року були присутні представник позивача та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ; судом було ухвалено оскаржуване рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_3 як поручителя - відмовлено; позовні вимоги банку до позичальника ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» суму заборгованості в загальному розмірі 178 003, 75 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 2 081 542, 74 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово судом направлялись повідомлення про розгляд справи за наявною у матеріалах справи адресою: АДРЕСА_1 . Однак, судова кореспонденція (процесуальні ухвали, судові повідомлення, повістки) повернута до суду без вручення адресату з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (том 1 а.с. 48, 60, 63, 65, 73, 76, 91, 98; том 2 а.с. 31, 32, 47, 155, 156). Дані про вручення відповідачу ОСОБА_1 копії рішення суду за період з 2014 року по 2019 рік в матеріалах справи відсутні. Згідно з клопотанням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи 03 липня 2020 року (т.2 а.с. 167).

Враховуючи викладені обставини, ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року було поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 01 жовтня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого ОСОБА_1 банком було надано на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового використання грошові кошти як кредит в сумі 155 277 доларів США, що еквівалентно 784 148 грн. 85 коп. за курсом Національного банку України на день укладення цього договору, на строк до 17 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 13, 20 % річних.

Відповідно до п.1.1.2 умов кредитного договору погашення кредиту та процентів повинно відбуватись щомісячно ануїтетними платежами у розмірі 2340 доларів США.

За порушення строків повернення кредиту або відсотків за користування ним, комісій по договору відповідно до п.8.1. договору банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, яка нараховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з позичальника ОСОБА_1 всю суму заборгованості, що була заявлена банком, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої зобов`язання відповідно до умов договору і надав ОСОБА_1 обумовлений договором кредит, але відповідач не здійснив платежів відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості, й порушивши умови договору, не повертає платежі з погашення суми кредиту та нарахованих відсотків.

Банк по умовам договору набув право достроково вимагати погашення кредиту та інших нарахувань за ним внаслідок невиконання і неналежного виконання умов договору про надання споживчого кредиту. Отже, перед позивачем по справі по умовам договору існує заборгованість, що утворилась станом на 14.07.2014 р., по якій наданий розрахунок позивачем, з яким суд погодився, та який підтверджується випискою з особового рахунку по кредитному договору (т.1.а.с.210-250, т.2.а.с.1-14).

Суд прийняв до уваги, що дострокове повернення частини позики і сплати процентів передбачене п.п.12.1., 12.2. розділу 12 договору про надання споживчого кредиту від 17.08.2007 р., ч.2 ст. 1050 ЦК України, при цьому вимоги банку про дострокове повернення кредиту, процентів по ньому відповідачам по справі направлялись по пошті заказними листами і станом на дату вирішення спору заборгованість так і не була погашена, отже, вона підлягає стягненню в судовому порядку (т.1.а.с.69, 70, 76-78).

З висновками суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по кредиту - 127 522,25 доларів США колегія суддів погоджується у повному обсязі, вважає висновки суду в цій частині законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо ненадання позивачем доказів - первинних банківських документів, що підтверджують розмір заборгованості по кредиту, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, у банківській виписці за кредитним договором (т.1.а.с.210-250, т.2.а.с.1-14), на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, відображено отримання позичальником кредиту на суму 155 277 доларів США, суми здійснених платежів, суму заборгованості по кредиту - 127 522,25 доларів США.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, що було чинним на час виникнення спірних правовідносин, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка з особового рахунку по кредитному договору , що міститься в матеріалах справи є належним доказом заборгованості відповідача.

Інформація про розмір сплаченої заборгованості по кредиту, відображена у виписці, відповідає наявному у матеріалах справи розрахунку заборгованості по кредиту.

Жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості, відображали б, що позичальником сплачено більшу суму коштів на погашення кредиту, ніж відображено у виписці та розрахунку заборгованості, відповідачем та його представником не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оскільки прострочення виконання зобов`язань позичальником по тілу кредиту почалося з 20.11.2008 року, а з даним позовом банк звернувся лише у травні 2013 року, то позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо тіла кредиту на суму 46 837,39 доларів США - колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до п.1.1.2 умов кредитного договору погашення кредиту та процентів повинно відбуватись щомісячно ануїтетними платежами у розмірі 2340 доларів США.

Відповідно до розрахунку заборгованості, в якому також відображено максимальний залишок заборгованості згідно з графіком погашення, а також згідно з графіком погашення кредиту ( а.с. 111- 115, т. 1) щомісячна сума коштів, яка підлягає сплаті відповідно до графіку на погашення тіла кредиту, не є сталою, її розмір поступово збільшується, починаючи від суми 631,95 доларів США у вересні 2007 року, та становив, наприклад, у травні 2008 року - 689,76 доларів США, у жовтні 2008 року - 728,55 доларів США, у листопаді 2008 року - 736,57 доларів США, у вересні 2009 року - 821,7 доларів США, у листопаді 2010 року - 957,7 доларів США, у листопаді 2011 року - 1092,05 доларів США.

Дійсно, починаючи з листопада 2008 року позичальник допускав прострочення сплати щомісячних платежів, у тому числі і по тілу кредиту, проте, на думку колегії суддів, заява про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягає, оскільки позичальник ОСОБА_1 вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу по кредиту, а саме : сплачував платежі на погашення простроченої заборгованості.

Так, 16.09.2009 року ним було сплачено 2587,49 доларів США ( вказана сума втричі перевищує розмір місячного платежу по кредиту, визначеного графіком погашення кредиту); 27.07.2010 року - 1405,1 доларів США; 30.11.2010 року - 2288,82 доларів США; 01.09.2011 року - 2322,38 доларів США ( останній платіж по кредиту).

Враховуючи положення ч. 3 ст. 264 ЦК України про те, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується, то з вчиненням позичальником дій, що переривають строк позовної давності, сплати 30 листопада 2010 року платежу, що більш ніж удвічі перевищує розмір щомісячного платежу, та часткове погашення простроченої заборгованості, колегія суддів вважає, що 30 листопада 2010 року перебіг позовної давності до простроченої суми в розмірі 7673,4 доларів США розпочався заново.

Також після сплати 01 вересня 2011 року 2322,38 доларів США, тобто суми, що більш ніж удвічі перевищує суму місячного платежу по кредиту, отже, включає погашення заборгованості, перебіг позовної давності до простроченої суми в розмірі 11 926,73 доларів США розпочався заново.

Враховуючи, що з даним позовом банк звернувся до суду 27 травня 2013 року, то трирічний строк позовної давності до щомісячних платежів, строк сплати яких настав у період з 01 вересня 2011 року по 27 травня 2013 року, позивачем не пропущено.

Таким чином, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, проте у даній справі встановлено інші фактичні обставини, за яких підстав для застосування строку позовної давності не встановлено, оскільки позичальник ОСОБА_1 вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком - здійснював погашення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2013 року представником ПАТ «УкрСиббанк» було надіслано на адресу позичальника ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення усієї суми заборгованості по кредиту, а саме: 127 522,25 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі 35 683,3 доларів США - прострочена; та заборгованість по прострочених процентах - 24 266,55 доларів США.

Також у вказаній вимозі зазначено, що у разі погашення суми простроченої заборгованості, вимога про дострокове повернення кредиту автоматично втрачає чинність.

У разі непогашення суми простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дня отримання цієї вимоги, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагає від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати процентів з 32 календарного дня з дня одержання позичальником цього повідомлення про дострокове повернення кредиту (а.с. 59, т. 1).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримав повідомлення про дострокове повернення кредиту 28 травня 2013 року (а.с. 79, т. 1).

За викладених обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, і зазначена обставина не спростована відповідачем в суді апеляційної інстанції, що сума непогашеного кредиту становить 127 522,25 доларів США, строк позовної давності позивачем не пропущено, тому вказана сума заборгованості по кредиту підлягає стягненню з позичальника на користь банку у повному обсязі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідача щодо нарахування процентів після завершення строку кредитування, тобто у даному випадку - з 32 календарного дня після одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту, - колегія суддів вважає частково обґрунтованими.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90), припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування .

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до розрахунку заборгованості їх розмір становить 38 984, 91 доларів США станом на 27 червня 2014 року.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на пропуск позовної давності у даному випадку також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позичальник ОСОБА_1 сплачував на погашення заборгованості по процентах суми: 22 листопада 2012 року - 3500 доларів США, 26 грудня 2012 року - 3000 доларів США, а також сплатив після пред`явлення позивачем даного позову до суду, 30 грудня 2013 року - 10 000 доларів США (а.с. 203 ,т. 1).

Однак, враховуючи, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то право ПАТ «Укрсиббанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилось з 32 календарного дня після одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту, тобто з 28 червня 2013 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, на спростування якого відповідачем не подано жодних доказів, станом на 28 червня 2013 року сума нарахованих та несплачених процентів становить 26 805,32 долари США.

Враховуючи, що право кредитодавця на нарахування процентів припинено з 28 червня 2013 року, проте сплачені позичальником 30 грудня 2013 року проценти в сумі 10 000 доларів США були зараховані банком на погашення заборгованості, що перевищує вказану суму і була нарахована банком станом на 30 грудня 2013 року в розмірі 37 245,47 доларів США, то вищевказана сума заборгованості по процентах, що виникла станом на 28 червня 2013 року, підлягає перерахунку шляхом зарахування на її погашення зазначених 10 000 доларів США.

Таким чином, сума заборгованості по процентах, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить : 26 805,32 - 10 000 = 16 805,32 доларів США.

Доводи апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для відмови у позові у повному обсязі, в тому числі і в стягненні процентів, з тих підстав, що із наданого банком до розрахунку заборгованості неможливо встановити дійсну відсоткову ставку, застосовану позивачем при нарахуванні заборгованості, яка збільшувалась банком у односторонньому порядку, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору, за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 13,2% річних.

Згідно з додатковою угодою № 1 від 17 серпня 20107 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 серпня 2007 року, пункт 10.2 договору доповнено новим абзацом наступного змісту: у разі настання обставин, передбачених пунктами «а», «б» пункту 10.2 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору ( а.с. 110, т. 1).

Відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 13729/13730/21-32/20225/20226-21-32 від 21 липня 2021 року, призначеної ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник : ОСОБА_1 », та у рядку «Оригінал додаткової угоди отримано 17 серпня 2007 року» у додатковій угоді № 1 від 17.08.2007 року виконані ОСОБА_1 ( а.с. 139-144, т. 3).

Як вбачається з розрахунку заборгованості по процентах, процентна ставка була застосована банком: для нарахування процентів на строкові платежі по кредиту - відповідно до п.1.3.1 кредитного договору - 13,2% річних; для нарахування процентів на прострочену заборгованість по кредиту - відповідно до п.10.2 договору в редакції додаткової угоди № 1 - у подвійному розмірі, тобто 26,4 % річних.

Ухвалюючи рішення про стягнення пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 6889, 56 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 80 565 грн. 22 коп., та пені за прострочення сплати процентів в розмірі 4607, 03 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 53 873 грн. 75 коп., суд першої інстанції виходив з того, що її нарахування передбачене договором, а факт наявності заборгованості підтверджено відповідним розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку по кредитному договору.

Однак з висновками суду першої інстанції в частині стягнення пені, яка нарахована та визначена у доларах США, колегія суддів не погоджується, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою умови укладеного між сторонами договору.

Так, відповідно до п.8.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 у випадку порушення зобов`язання позичальником в частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором, банк може нараховувати пеню, яка розраховується у наступному порядку: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого ( еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

З викладених умов вбачається, що сторони передбачили нарахування пені у національній валюті - гривні, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у гривнях, нарахована банком у розрахунку від 17 травня 2013 року за період один рік перед зверненням до суду, яка становить : пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 33 359 грн. 98 коп., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 21 762 грн. 40 коп., а всього - 55 122 грн. 38 коп.

При цьому колегія суддів враховує, що як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача визнав право банку на нарахування та стягнення пені за період один рік перед зверненням до суду.

Крім того, при ухваленні судового рішення про стягнення з позичальника суми заборгованості колегія суддів вважає за недоцільне перераховувати суму боргу, визначену в іноземній валюті, в її еквівалент у гривні, враховуючи наступні висновки Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, визначення в резолютивній частині судового рішення заборгованості не лише у валюті кредитного зобов`язання, але і гривневому еквіваленті стягнутої в іноземній валюті суми коштів, не відповідає вказаним вимогам законодавства, є зайвим і неправильним.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки висновки суду першої інстанції не у повному обсязі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а тому рішення суду підлягає зміні у частині розміру заборгованості (процентів та пені), у зв`язку з чим резолютивну частину рішення щодо часткового задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» необхідно викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.08.2007 року в сумі 144 327 доларів США 57 центів ( з них: заборгованість по кредиту - 127 522, 25 доларів США, заборгованість за процентами - 16 805,32 долари США) та пеню на загальну суму 55 122 гривні 38 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.»

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позивачем було понесено судові витрати у вигляді сплати судового збору при поданні позову до суду в розмірі 3654 грн., то вказана сума витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року - змінити в частині розміру заборгованості, у зв`язку з чим резолютивну частину рішення щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.08.2007 року в сумі 144 327 ( сто сорок чотири тисячі триста двадцять сім) доларів США 57 центів ( з них: заборгованість по кредиту - 127 522, 25 доларів США, заборгованість за процентами - 16 805,32 долари США) та пеню на загальну суму 55 122 (п`ятдесят п`ять тисяч сто двадцять дві ) гривні 38 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Укрсиббанк», ідентифікаційний код 09807750, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, 2/12;

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.