Ухвала

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 766/4288/17

провадження № 61-151ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним окремого положення договору, застосування реституційних наслідків його недійсності шляхом зобов`язання провести перерахунок заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання недійсним окремого положення договору, застосування реституційних наслідків його недійсності шляхом зобов`язання провести перерахунок заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 серпня 2005 року між ним та ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № HEH0GF00001544, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 22 827 євро на придбання житла з кінцевим терміном повернення до 19 серпня 2025 року.

Пунктом 1.1. кредитного договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 19 серпня 2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 22 827 євро на придбання житла у сумі 17 700 євро, на сплату страхових платежів в сумі 5 127 євро та зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.1.1 даного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитом в іпотеку банку було передано квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що п. 1.1 кредитного договору в частині стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування має бути визнаний судом недійсним, відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215 ЦК України, з огляду на те, що: умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначені цього Закону є нікчемною; умови договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.1 кредитного договору № HEH0GF00001544, укладеного між ним та ВАТ КБ «ПриватБанк», в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Крім цього, просив зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені в рахунок погашення комісії за розрахунково-касове обслуговування, шляхом зарахування сплачених коштів на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.1 кредитного договору № HEH0GF00001544, укладеного 19 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в частині сплати позичальником комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Застосовано наслідки недійсності правочину, зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» здійснити зарахування в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором № HEH0GF00001544, укладеним 19 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», сплачену позичальником суму комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту в розмірі 6 580,86 євро.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 жовтня 2019 року залишено без змін. Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

28 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у вказаній цивільній справі.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року

(на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову у даній справі є захист прав споживачів, а саме: визнання недійсним окремого положення договору, застосування реституційних наслідків його недійсності шляхом зобов`язання провести перерахунок заборгованості.

Справа № 766/4288/17 не є справою з ціною позову, що станом на 01 січня 2020 року перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).

Отже, відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України вказана справа є малозначною в силу закону.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що всі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним окремого положення договору, застосування реституційних наслідків його недійсності шляхом зобов`язання провести перерахунок заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун