Постанова

Іменем України

29 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 646/6350/16-ц

провадження № 61-1821св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договорів купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що Департамент Державної

архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 10 листопада

2015 року зареєстрував декларацію про початок виконання будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_1 , замовником якої була ОСОБА_1

27 листопада 2015 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації вищевказаної квартири.

На підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта

від 27 листопада 2015 року Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 видала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2015 року. На підставі цього свідоцтва

15 грудня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

Наказом Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради

від 19 травня 2016 року скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 листопада 2015 року та реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27 листопада 2015 року.

Вказані декларації були скасовані з тих підстав, що роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 були виконані

з улаштуванням надбудови над цією квартирою зі збільшенням площі

з 46,9 кв. м до 89,9 кв. м, тобто зі зміною зовнішньої конфігурації без отримання містобудівних умов та обмежень, чим порушено вимоги норм матеріального права.

Проте, ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 20 травня 2016 року відчужила право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , яка за договором купівлі-продажу від 23 травня 2016 року відчужила це майно на користь ОСОБА_3 .

Вказувала, що документи, які стали підставою для видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано, тому вказане свідоцтво та правочини щодо відчуження спірного майна необхідно визнати недійсними та скасувати.

На підставі викладеного Харківська міська рада просила: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно,

видане 21 грудня 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 20 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений 23 травня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 21 грудня 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 на квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м.

Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 20 травня 2016 року приватним нотаріусом Ключніковою В. О. за № 1264.

Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений 23 травня 2016 року приватним нотаріусом Ключніковою В. О. за № 1287.

Стягнуто на користь Харківської міської ради понесені судові витрати

з: ОСОБА_1 у розмірі 2 067 грн; ОСОБА_2 - 1 378 грн;

ОСОБА_3 - 689 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час розгляду справи чинним є наказ Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради

від 19 травня 2016 року, яким скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 листопада 2015 року та реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27 листопада 2015 року. Оскільки правові підстави для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на квартиру від 21 грудня 2015 року відсутні, то це свідоцтво підлягає визнанню недійсним та скасуванню. На час відчуження спірної квартири ОСОБА_1 не набула права власності на це майно, тому договір купівлі-продажу від 20 травня 2016 року і наступний договір купівлі-продажу від 23 травня 2016 року також необхідно визнати недійсними та скасувати.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову

в задоволенні позову.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір

у розмірі 6 201 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час отримання оспорюваного свідоцтва про право власності декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована не була. Разом з тим, скасування зазначеного свідоцтва про право власності у даному випадку не забезпечує відновлення порушеного права позивача.

При цьому, судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_1 здійснити перебудову квартири

АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорта на це майно, виданого 25 червня 2014 року. Скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації після отримання свідоцтва про право власності на квартиру не може бути підставою для позбавлення особи, що здійснила реконструкцію цієї квартири та наступних власників указаного майна, права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не перевірено, чи є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1 , та не перевірено факт обізнаності ОСОБА_1 щодо самочинного будівництва. Апеляційним судом не досліджено фактичні обставини укладання договорів купівлі-продажу спірної квартири.

Допущені порушення при будівництві добудови до квартири є істотними порушеннями державних будівельних норм. Інспекцією виявлено факт зазначення недостовірних відомостей, що є підставою вважати спірний об`єкт самочинним будівництвом. Фактично дозвільних документів на виконання робіт щодо добудови ОСОБА_1 не мала, проте шляхом внесення недостовірних даних в декларацію про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, всупереч вимог законодавства отримала свідоцтво про право власності на квартиру та безпідставно відчужила такий об`єкт на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що свідоцтво, видане ОСОБА_1 Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2015 року підлягає скасуванню, а договори купівлі-продажу від 20 травня 2016 року та від 23 травня 2016 року підлягають визнанню недійсними.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вона

є законною та обґрунтованою.

Вказувала, що у касаційній скарзі не вказано норм матеріального або процесуального права, які порушені судом апеляційної інстанції. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, що при здійсненні реконструкції квартири відбулося істотне відхилення від затвердженого проекту та (або) істотне порушення будівельних норм і правил. Перевірка проводилась без фактичного обстеження об`єкта реконструкції. Матеріалами справи

не підтверджуються доводи органу місцевого самоврядування щодо зазначення недостовірних даних у деклараціях.

Свідоцтво про право власності на реконструйоване нерухоме майно видається не на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Нормами матеріального права не передбачено скасування свідоцтва про право власності внаслідок скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації після його отримання. Скасування оспорюваного свідоцтва про право власності, в даному випадку, не забезпечує відновлення порушеного права Харківської міської ради.

Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду Харківською міською радою

20 січня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, яка розташована на технічному поверсі, належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28 липня

2015 року.

У період вересень-листопад 2015 року ОСОБА_1 самочинно без належним чином затвердженого проекту, технічної документації, дозвільних документів виконувалися роботи з реконструкції вказаної квартири, а саме

у перекриті між технічним поверхом, на якому розташована зазначена квартира, та дахом, що розташований безпосередньо над цією квартирою, виконано отвір площею приблизно 1 кв. м. На м`якій кровлі даху та на паперті викладено стіни з пінобетону загальною площею будівництва близько

40 кв. м, у результаті чого демонтовано металеву шину контуру заземлення системи блискавка-захист, розташованого на кровлі будинку. Воронка лівнестоку закладена, м`яке покриття кровлі пошкоджене, оголовки вентіляційних каналів закладено. Перекрито доступ проходу на кровлю другого та першого під`їздів.

Факт самочинного будівництва був встановлений у результаті обстеження комісією дільниці № 59 Комунального підприємства «Жилкомсервіс», про що складено відповідні акти від 17 вересня 2015 року, від 22 вересня 2015 року та від 30 вересня 2015 року, а також приписи власнику квартири

ОСОБА_1 про необхідність припинення самочинного будівництва

від 17 вересня 2015 року, від 28 вересня 2015 року та від 30 вересня

2015 року. Зазначені приписи вручалися бригадиру будівельної бригади, яка здійснювала будівництво, проте від підпису про їх отримання він відмовився.

05 листопада 2015 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернулося до Департаменту територіального контроля Харківської міської ради з повідомленням про проведення ОСОБА_1 вищезазначених будівельних робіт.

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 10 листопада 2015 року зареєстровав подану ОСОБА_1 декларацію про початок виконання будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м.

Враховуючи готовність об`єкта до експлуатації, замовником надано до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м, яка зареєстрована 27 листопада 2015 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 травня 2016 року ОСОБА_1 21 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру площею 89,9 кв. м. ОСОБА_1 20 травня 2016 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеної квартири. ОСОБА_2 23 травня

2016 року продала спірну квартиру ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

26 квітня 2016 року мешканці житлового будинку на

АДРЕСА_2 звернулися до Харківського міського голови з проханням перевірити законність побудови на даху третього під`їзду їхнього житлового будинку.

Згідно з актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів

і правил, який був складений 18 травня 2016 року Інспекцією Державної

архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, об`єкт

реконструкції - квартира АДРЕСА_1 ,

є самочинним будівництвом як такий, що реконструйований без належно затвердженого проекту та з істотними порушеннями будівельних норм

і правил.

У зв`язку з виявленням факту подання у деклараціях про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації недостовірних відомостей, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом як такий, що реконструйований без належно затвердженого проекту та

з істотними порушеннями будівельних норм і правил, Інспекція Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 19 травня 2016 року видала наказ № 14, яким скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 листопада 2015 року та реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27 листопада 2015 року.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2017 року провадження в адміністративній справі № 820/3539/16 за позовом ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про визнання дій незаконними, скасування рішення суб`єкта владних повноважень закрите на підставі заяви ОСОБА_1 про відмову від позову.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року змінено ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2017 року в частині мотивів задоволення заяви про відмову від позову.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня

2019 року у справі № 520/5843/19, яке набрало законної сили, задоволено позов Харківської міської ради та зобов`язано здійснити перебудову квартири АДРЕСА_1 у відповідності до технічного паспорта на цю квартиру, виданого 25 червня 2014 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (тут і далі в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що на час отримання оспорюваного свідоцтва про право власності декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована не була. Скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації після отримання свідоцтва про право власності на квартиру не може бути підставою для позбавлення особи, що здійснила реконструкцію цієї квартири, та наступних власників указаного майна права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Скасування оспорюваного свідоцтва про право власності у даному

випадку не забезпечує відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної

сили, зобов`язано ОСОБА_1 здійснити перебудову квартири

АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорта на це майно, виданого 25 червня 2014 року.

Не підлягають скасуванню та визнанню недійсними договори купівлі-продажу квартири, оскільки ці вимоги обґрунтовані незаконністю свідоцтва про право власності на квартиру й відсутністю у ОСОБА_1 права власності на неї, проте такі вимоги не підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем

і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При

оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Абзацом 12 частини другої статті 16 ЦК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами) визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 4 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права (інтереси) захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та

є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного

права (інтересу) позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права (інтересу) позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права (інтересу) у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та (або) є неефективним для захисту порушеного права (інтересу) позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право (інтерес) позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту прав та інтересів, зокрема цивільних, є недопустимим.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 760/11749/18.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна на час виникнення спірних правовідносин визначалась Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868

(далі - Порядок).

Згідно з пунктом 49 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі проведення державної реєстрації права власності

з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна, заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до пункту 20 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до пункту 24 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Разом з тим, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня

2019 року у справі № 461/7154/15, від 11 березня 2021 року у справі

№ 717/1041/19.

Свідоцтво про право власності - це документ, що підтверджує

виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на

нерухоме майно, оформлений відповідно до встановлених державою

у вищезазначених нормативно-правових актах вимог, тобто

є правовстановлюючим документом.

Передумовою для його видачі є прийняття державним реєстратором на підставі наданих заявником документів (у тому числі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації) рішення про державну реєстрацію права власності, яке, у свою чергу, є підставою для оформлення та видачі свідоцтва про право власності.

Отже, свідоцтво про право власності на новостворене нерухоме майно видається не на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня

2018 року у справі № 128/2994/16-ц.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 є такою, що не набула право власності на спірне майно, оскільки декларацію про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, подані нею, скасовано.

Проте, нормами матеріального права, якими місцевий суд обґрунтовував судове рішення, не передбачено скасування свідоцтва про право власності внаслідок скасування декларації про початок виконання будівельних робіт та (або) декларації про готовність об`єкта до експлуатації після його отримання.

Так, згідно з частиною п`ятою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього (частина дев`ята статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Як встановлено судами, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 27 листопада 2015 року зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 89,9 кв. м.

На час отримання оспорюваного свідоцтва про право власності декларація про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасовані не були.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

При цьому, ненормативні правові акти суб`єкта владних повноважень, враховуючи також і наявність делегованих повноважень, є актами одноразового застосування та вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків.

Отже, з моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації,

з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, декларація про початок виконання будівельних робіт вичерпала свою дію.

Разом з тим, після отримання ОСОБА_1 21 грудня 2015 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру, декларація про готовність об`єкта до експлуатації новоствореного об`єкта містобудування, також вичерпала свою дію.

Подібна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду

від 01 жовтня 2019 року у справі № 826/9967/18, від 27 жовтня 2021 року

у справі № 420/6504/19.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання недійсним

й скасування свідоцтва про право власності не забезпечує відновлення порушених прав Харківської міської ради.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня

2018 року у справі № 128/2994/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 761/40279/17.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що саме по собі скасування декларації про початок виконання будівельних робіт і декларації про готовність об`єкта до експлуатації після отримання свідоцтва про право власності на квартиру не може бути підставою для позбавлення особи, що здійснила реконструкцію цієї квартири, та наступних власників зазначеної квартири права власності на спірний об`єкт нерухомості.

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та

в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини». Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ

у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуца та інші проти Румунії»)

і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення ЄСПЛ у справі «Москаль проти Польщі»), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення ЄСПЛ у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 826/9967/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «після реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, у разі наявності всіх визначених законом підстав вважати об`єкт самочинним будівництвом, Департамент державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язаний звернутися з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта (об`єктів) у порядку, встановленому законом. Тобто ефективним способом захисту за даних обставин є знесення самочинного будівництва за рішенням суду у разі, якщо Департаментом буде доведено, що об`єкт має ознаки самочинного будівництва».

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта.

Разом з тим, судами у цій справі встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі

№ 520/5843/19, яке набрало законної сили, задоволено позов Харківської міської ради та зобов`язано здійснити перебудову квартири

АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорта на цю квартиру, виданого 25 червня 2014 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника

з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів

цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Отже, особу може бути позбавлено її майна лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

ЄСПЛ виробив критерії оцінки дотримання статті 1 Першого протоколу. Вони наводяться у багатьох рішеннях. Наприклад, у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ навів загальні принципи застосування статті 1 Першого протоколу.

Вказана стаття по суті гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою.

Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності

і не було свавільним.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції.

Щодо мети втручання, то стаття 1 Першого протоколу до Конвенції допускає можливість втручання у право на мирне володіння майном виключно

«в інтересах суспільства».

Крім того, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права

є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

З огляду на зазначені вище приписи та правила статей 15, 16 ЦК України,

а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку

з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи справу, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 639/4848/18.

Разом з тим, задоволення позову в частині вимог про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу спірної квартири не буде мати наслідком захист порушених прав Харківської міської ради та не забезпечить приведення спірної квартири до попереднього стану (до реконструкції).

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на квартиру від 21 грудня 2015 рокута договорів купівлі-продажу від 20 травня 2016 року і від 23 травня 2016 року, на підставі яких право власності перейшло до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно, як добросовісних набувачів.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції не перевірено, чи є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1 , оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона, зокрема і позивач, повинна довести обставини, які мають значення для справи, проте Харківська міська рада не довела належними та допустимими доказами, що набувачі знали чи могли знати про наявність перешкод до вчинення спірних правочинів, зокрема, що продавець на момент відчуження не мав права продажу вищевказаного майна, а також наявності таких обставин.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не перевірив факт обізнаності ОСОБА_1 щодо самочинного будівництва, а також залишив поза увагою інші обставини щодо порушення порядку проведення реконструкції спірної квартири, оскільки у задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що заявлені у справі вимоги не забезпечують відновлення порушеного права позивача. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 самочинно без належним чином затвердженого проекту, технічної документації, дозвільних документів виконувалися роботи з реконструкції спірної квартири.

Доводи касаційної скарги, що позивач як заінтересована особа має право

на оскарження договорів купівлі-продажу від 20 травня 2016 року та

від 23 травня 2016 року, а скасування вказаних правочинів захистить порушені права Харківської міської ради, не заслуговує на увагу, оскільки задоволення позовних вимог в цій частині не забезпечить відновлення спірної квартири до попереднього стану. При цьому, Верховний Суд враховує, що судовим рішенням у справі № 520/5843/19, яке набрало законної сили, задоволено позов Харківської міської ради та зобов`язано здійснити перебудову вищевказаної квартири у відповідності до технічного паспорта, виданого 25 червня 2014 року.

Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, оцінка доказів зроблена судами першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування постанови апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги по суті зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук