КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,
суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.
за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стабровська Оксана Анатоліївна, ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою де просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до нотаріуса у травні 2019 року для написання заяви про прийняття спадщини, так як постійно з 2014 року (не менше 5 років) проживав з померлим. Нотаріусом було роз`яснено про необхідність звернутися до суду з позовом про визнання його спадкоємцем 4 черги, інакше йому буде відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю прямих родинних зв`язків з померлим,свідоцтво буде видано ОСОБА_7 у ОСОБА_8 у, який є спадкоємцем 5 черги відповідно до ст.1265 ЦК України або ОСОБА_9 у Миколі ОСОБА_10 у,у разі доведення факту спільного проживання з померлим у судовому порядку.

Крім того, позивач зазначив, що знайомий з померлим з 1996 року і між ними склалися щирі родинні відносини, він став для померлого як син, а померлий для нього товаришем та ще одним батьком. Під час спільного проживання позивач допомагав ОСОБА_6 у господарстві, здійснював ремонтні роботи, вони мали спільний бюджет. Коли у квітні 2019 року ОСОБА_6 знаходився у лікарні, то ОСОБА_1 майже весь час знаходився з ним поруч.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , у шлюбі він не перебував, дітей та інших близьких родичів не мав, був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 .
У відповідності до спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 , наданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А., заяву про прийняття спадщини від ОСОБА_1 24 травня 2019 року та зареєстровано в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 13, при цьому 12 серпня 2019 року було подано додаткову заяву, в якій зазначено, що вважає себе спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживав з померлим з 2014 року та має право на спадкування, про що зазначила у листі на адресу суду приватний нотаріус Стабровська О.А. (а.с.125 т.1). До приватного нотаріуса також звернулися з заявами про прийняття спадщини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.144-146,161 т.1)
На переконання суду першої інстанції, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт проживання разом із ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Надані суду фотографії стосуються невідомо якого періоду, зроблені не відомо за яких обставин, не підтверджують факту спільного проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю або ведення спільного господарства, а засвідчують лише проведення дозвілля та факт тривалого знайомства, яке може відбуватися і без спільного проживання, а тому суд першої інстанції відхилив зазначені докази, договори на тимчасове користування житловим приміщенням - квартирою (а.с.225-252 т.2), договори оренди житла з додатками (а.с.3-9 т.3) свідчать про існування договірних відносин між в/ч 2260 Нацгвардії та спадкодавцем, між свідком ОСОБА_11 та військовою частиною, але жодним чином не підтверджують їх реальне виконання, тим більше не містять інформації про предмет доказування, довідка Клінічної міської лікарні, договір-замовлення на організацію та проведення поховання, накладна на ритуальні послуги, довідка на отримання праху, квитанції (а.с.12-13, 15-19 т.3) стосуються факту перебування спадкодавця перед смертю на лікуванні, поховання спадкодавця та утримання спадкового майна, і жодним чином не можуть свідчити ні про наявність сімейних стосунків між позивачем і спадкодавцем, ні про їх тривалість, пояснення позивача, надані суду в судовому засіданні, на переконання місцевого суду, не є засобом, яким встановлюються докази в розумінні статті 76 ЦПК України, а в якості свідка показання в судовому засіданні суду позивач не давав, доказом можуть вважатися лише надані позивачем під час письмового опитування в порядку 93 ЦПК України покази свідка.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з 14 вересня 2002 року по 28 квітня 2015 року позивач перебував у шлюбі та проживав з ОСОБА_12 , з якою має спільного сина, також позивач має рідного батька ОСОБА_13 , та матір, щодо яких, як повнолітній син, має права та обов`язки закріплені в статті 51 Конституції України і статтями 202-206 Сімейного кодексу України. Тобто, позивач мав і має власну повноцінну сім`ю, майнові та немайнові права та обов`язки щодо батьків, сина, та колишньої дружини, які не припинилися з припиненням шлюбу.
Отже, факт проживання сторін однією сім`єю не може бути встановлений судом з підстав перебування сторін у інших зареєстрованих шлюбах в межах зазначеного періоду, про це зазначив у своєму рішенні Верховний суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду, від 10.09.2020 року справа №369/3338/17, провадження № 61-15677св19.
Оскільки ОСОБА_1 період з 14 вересня 2002 по 28 квітня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , і шлюбні відносини до вказаного періоду припинені не були, тому до 28 квітня 2015 року позивач не вважається особою, що могла проживати однією сім`єю із ОСОБА_6 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 28 квітня 2015 року по 22 квітня 2019року не охоплює п`ятирічний строк, як зазначає у позові ОСОБА_1 . Стосунки між позивачем та ОСОБА_6 взаємних прав та обов`язків не мали, тим більше за їх невиконання не встановлена юридична відповідальність. Отже, всі надані позивачем докази свідчать про дружні відносини між позивачем та спадкодавцем.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що надані заявником письмові докази та показання свідків не є достатніми для підтвердження факту проживання осіб однією сім`єю не менш як п`ять років у розумінні статті 3 СК України, на переконання суду апеляційної інстанції, заявником не надано доказів на підтвердження наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, тому суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.
При цьому, апелянт просить скасуватирішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року без змін.
ОСОБА_1 надав відповідь на відзив ОСОБА_3 , де просив суд не брати до уваги цей відзив.
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, відповідно до свідоцтва про смерть від 22 квітня 2019 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 13 т. 1 ).
Судом першої інстанції встановлено, що померлий ОСОБА_6 у шлюбі не перебував, дітей та інших близьких родичів не мав.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24 травня 2019 року, ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок (а.с. 127 т. 1).
22 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської О.А. (а.с. 136 т.1), 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської О.А. із заявою про те, що вважає себе спадкоємцем четвертої черги, що залишилася від померлого ОСОБА_6 (а.с. 158 т.1).
22 квітня 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звернувся із заявами про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стабровської О.А. (а.с. 144, 147 т.1).
22 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Ставишенського районного нотаріального округу Київської області Кошинської Л.О. (а.с. 161 т. 1).
ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до позовної заяви додав фотознімки (а.с. 15-27 т. 1), які стосуються невідомо якого періоду, зроблені невідомо за яких обставин, не підтверджують факту спільного проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю або ведення спільного господарства, а підтверджують лише факт знайомства та проведення дозвілля, яке може відбуватися і без спільного проживання, у зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що фотознімки є неналежним і недопустимим доказом.
Відповідно до копій нотаріально завірених заяв ОСОБА_14 від 14 серпня 2019 року (а.с. 28 т. 1), ОСОБА_15 від 12 серпня 2019 року (а.с. 29 т.1), ОСОБА_16 від 09 серпня 2019 року (а.с. 30 т.1), ОСОБА_17 від 13 серпня 2019 року (а.с. 31), ОСОБА_18 від 12 серпня 2019 року (а.с. 32 т. 1), ОСОБА_19 від 13 серпня 2019 року (а.с. 33 т. 1), ОСОБА_20 від 13 серпня 2019 року (а.с. 71 т 1), ОСОБА_21 від 23 серпня 2019 року (а.с. 72 т. 1) та інших осіб, які зазначили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 спільно проживали в будинку ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , спілкувалися один з одним, разом святкували, ОСОБА_1 піклувався про здоров`я ОСОБА_6 , допомагав йому у домашніх справах, при цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в цих заявах не зазначено конкретні дати наведених в заявах подій. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані копії нотаріально завірених заяв не можуть бути належними і допустимими доказами, оскільки особи, які їх підписували не попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень, не допитувалися судом в порядку встановленому ст. 230 ЦПК України.
Також в матеріалах справи містяться копії довідки з Київської міської клінічної лікарні № 4 № 5508 від 09 квітня 2019 року про те, що ОСОБА_6 знаходиться там на лікуванні з 06 квітня 2019 (а.с. 12, 13 т. 3), копія договору-замовлення на організацію та проведення поховання (а.с. 15 -16 т. 3), копія чеку (а.с. 17 т. 3), копія накладної на ритуальні послуги (а.с. 18 т. 3), копія довідки про одержання праху ОСОБА_6 (а.с. 19 т. 3 ), які не є належними і допустимими доказами встановлення факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю, а також не свідчить про тривалість сімейних стосунків.
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Частиною першою, другою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293, статті 315 ЦПК України та роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
З огляду на відсутність у померлого ОСОБА_6 спадкоємців за законом та заповітом, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років для отримання спадщини після смерті ОСОБА_6 .
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Пунктом 23 вищевказаної Постанови зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи, що заявник не надав доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також обставин, що він та ОСОБА_6 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини зі спадкодавцем.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не відповідають матеріалам справи та є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що судпершої інстанції не оцінив надані заявником письмові докази, є необґрунтованими.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції необґрунтовано не було враховано показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_15 та ОСОБА_22 , які на переконання апелянта, є належними і допустимими доказами у цій справі, а також пояснення сусідів та друзів померлого ОСОБА_6 та інших осіб, які були викладені у нотаріально завірених завах (а.с. 219-224 т. 1), нотаріально завірений протокол допиту гр. Республіки Білорусь ОСОБА_23 , показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , надані позивачем фотографії з померлим ОСОБА_6 , договори на тимчасове користування житловим приміщенням квартирою, довідка з Клінічної міської лікарні, договір-замовлення на організацію та проведення поховання, накладна на ритуальні послуги, довідка на отримання праху, квитанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення.
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 77, 83, 93, 95, 498 ЦПК України, ст. 3 СК України, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи апелянта, зокрема, про те, що суд першої інстанції помилково ставить можливість визнання факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем від перебування чи не перебування особи, яка звернулась з позовом про встановлення цього факту у шлюбі та наявності батьків у позивача, на переконання апеляційного суду не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, оскільки, як встановлено судом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.
Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.
При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлений 26 листопада 2021 року.
Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко
В.І. Олійник