ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Чернівці

справа № 723/4069/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів і визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», від імені якого діє Матвійчук Михайло Зенонович, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Дедик Н.П.),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів і визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 29.04.2016 року між нею та банком було укладено кредитний договір №500552083 на суму 49982,99 грн. з фіксованою ставкою 14,99 відсотків річних. Згідно з графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є невід`ємним додатком до Угоди про надання кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, вказано, що реальна процентна ставка становить 73,82%, а абсолютне значення подорожчання кредиту - 60456, 48 грн.

Вказувала, що кінцева процентна ставка за користування споживчим кредитом мала б становити 44, 97% (14,99% х 3 роки (36 місяців), а не 73,82%, тому основана частина кредитної угоди прямо суперечить додатку, який є невід`ємною частиною Договору. Вважає, що банком її було введено в оману щодо істотних умов договору: реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку б вона сплатила банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості та реальної відсоткової ставки.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/24/21

Графіком платежів, що є невід`ємним додатком №1 до Угоди про надання кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, передбачено щомісячну сплату фіксованої суми в розмірі 2932,44 гривні, яка складається із частини основного боргу, процентів за користування кредитом і плати за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1200 гривень, однак ніяких послуг на вказану суму вона не отримувала, тому вважає, що сплата даної суми є несправедливою умовою договору і недійсною з моменту укладення такого, оскільки суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначала, що документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором не відповідає вимогам законів Про захист прав споживачів, Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та нормативно-правовим актам, які регулюють питання кредитних правовідносин. Розбіжності, які містяться в основній частині угоди та в додатку до неї, є такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток №1 до нього.

Прихованість істотних умов Договору при укладанні кредитного договору у вигляді та розмірах, які нараховані в Додатку 1, суперечать її волевиявленню та очікуваному результату послуги кредитування.

Крім того, зазначала, що угода про надання кредиту від 29.04.2016 року та Додаток №1 до неї слід визнати недійсним, зокрема умову угоди щодо обов`язку щомісячної сплати ПАТ Альфа-Банк комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1200 грн. з тих підстав, що вказана сума є більшою, ніж сума процентів за користування кредитом: на початку строку вдвічі, а в подальшому і в декілька разів. Вказана умова договору (в частині сплати комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, а саме: обслуговування кредитної заборгованості) суперечить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ч.4 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, що є підставою для визнання таких пунктів недійсними. Така послуга, як «обслуговування кредитної заборгованості» є супутньою та повинна входити в спектр зобов`язань фінансової установи при обслуговуванні кредиту, за який позичальник сплачує вже встановлений договором розмір відсоткової ставки.

Також вважала, що незаконні дії відповідача призвели до її моральних страждань і душевних переживань. Внаслідок сплати незаконних комісій позивач була позбавлена можливості користуватися належними їй грошовими коштами, забезпечувати необхідні потреби сім`ї, що змушувало докладати додаткових зусиль для організації життя.

Просила суд визнати недійсною угоду про надання особистого кредиту №500552083 з 29.04.2016 року, стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000 гривень, вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано угоду про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, укладену між Акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , недійсною в частині п.3.1.(д), яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування, а саме: обслуговування кредитної заборгованості (Пакет послуг 4) в розмірі 1200 гривень без ПДВ, яка підлягає сплаті щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до Оферти на укладення Угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною Угоди про надання кредиту, і яка нараховується, починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Акціонерним товариством «Альфа-Банк», від імені якого діє ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач одночасно із отриманням кредитних послуг виявила бажання отримати супутні послуги протягом строку кредитування, зокрема це відкриття карткового рахунку з метою як використання кредитних коштів, так і погашення заборгованості за кредитним договором, що передбачає розрахунково-касове обслуговування такого рахунку.

Посилається на те, що між сторонами було укладено змішаний договір, що містить у собі ознаки угоди про надання особистого кредиту, про розрахунково-касове обслуговування, в тому числі і кредитної заборгованості на підставі договору про комплексне банківське обслуговування, а за надання вказаних послуг встановлюється комісійна винагорода. Зокрема в додатку №1 до угоди чітко зазначено, що комісія за надання кредиту становить 0,00 гривень, а за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості 1200 гривень, і як вбачається із анкети-заяви позивач в повній мірі отримала інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (п.1. та п.2.1.10. Анкети-заяви).

Зазначає, що згідно умов договору, комісія у розмірі 1200 гривень встановлена не за видачу кредиту, а саме за розрахунково-касове обслуговування, адже кредит було видано шляхом зарахування коштів на картковий рахунок відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», що передбачає надання послуг по веденню такого розрахунку за які банк вправі отримувати доходи у вигляді щомісячної комісії.

Не погоджуючись із висновками суду про наявність дисбалансу прав та обов`язків сторін, оскільки відсоткова ставка в розмірі 14,99 % річних фактично не покриває витрати кредитора за діючими депозитними програмами, та не забезпечує прибутковість наданої кредитної послуги, фактично сума процентів за три роки в розмірі 12 384,49 гривень, навіть не покриває інфляційних втрат у зв`язку із знеціненням національної валюти, в той же час позивачем не заявлялись клопотання про проведення економічної експертизи з приводу розміру рентабельності угоди для кредитора по відсотках та комісії.

Також вказує, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо визнання недійсною в частині п.3.1. (д) угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що дані умови, щодо обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1200 гривень, які нараховуються щомісячно, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди позивачу.

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З матеріалів справи вбачається, 29.04.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено угоду про надання особистого кредиту №500552083, відповідно до якої банк надав, а відповідач отримала кредит в сумі 49982,99 грн. зі сплатою 14.99 відсотків річних, з терміном погашення до 04.05.2019 року, що підтверджується анкетою-заявою ОСОБА_1 про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», акцептом пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, офертою на укладання угоди про надання особистого кредиту №500552083, графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості супутніх послуг, як додатком №1 до угоди про надання кредиту №500552083 від 29.04.2016, який підписаний позивачем.

За умовами угоди про надання особистого кредиту застосовується фіксована відсоткова ставка 14,99 % річних. Вказано реальну процентну ставку 73,82, та абсолютне значення подорожчання кредиту 60456,48 грн. Також передбачено супутні витрати позичальника, які становить комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1200 грн. щомісяця, починаючи з 04.06.2016 р. по 04.05.2019 р.

В акцепті пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту, так і в оферті на укладання угоди міститься пункт 3.1.д., яким передбачено комісію за розрахунково-касове обслуговування, яка серед іншого включає в себе згідно підпункту «д»: обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1200 грн. без ПДВ., яка сплачуватиметься щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною угоди про надання кредиту. Зазначена комісійна винагорода нараховується, починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальником ОСОБА_1 в період з 29.04.2016 року по 04.01.2018 року регулярно вносилися платежі у сумах, що перевищували розмір щомісячного платежу, встановленого графіком платежів. При цьому сплачено 24479,30 грн. тіла кредиту, 9294,74 грн. відсотків, 22800 грн. комісії за обслуговування кредиту та 1050 грн. штрафу за прострочку платежів.

За умовами угоди кредит надається позичальнику для власних (особистих) потреб.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з п. 3.1.д. оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту та акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року комісія за розрахункове-касове обслуговування, а саме обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг -4) сплачуватиметься позичальником в розмірі 1200 гривень без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною угоди про надання кредиту. Зазначена комісійна винагорода нараховується, починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як проведення розрахунків за цим договором не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Визначення додаткової плати за проведення розрахунків за кредитним договором, яка вираховується від суми наданого кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику за додаткову плату.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено на час укладення між сторонами кредитного договору вищенаведеними нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення пункту 3.1.д. угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року про сплату позичальником на користь банку комісії за розрахунково-касове обслуговування за цим договором є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам цих нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 357/5688/17 (провадження № 61-43893ск18) .

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач до суду не звертався.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Із урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту 3.1.д. угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, неправильно застосував наведені вище положення норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про визнання вказаного пункту угоди про надання особистого кредиту недійсним, оскільки ці умови вказаної угоди є нікчемними - недійсними в силу закону.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення у частині задоволення позовних вимог (в якій вони оскаржується банком) підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним умов пункт 3.1.д. угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 630 гривень 60 копійок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», від імені якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2020 року щодо визнання недійсною в частині п.3.1.(д) угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди про надання особистого кредиту №500552083 від 29.04.2016 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , недійсною в частині п.3.1.(д), яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування, а саме: обслуговування кредитної заборгованості (Пакет послуг 4) в розмірі 1200 гривень без ПДВ, яка підлягає сплаті щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до Оферти на укладення Угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною Угоди про надання кредиту, і яка нараховується, починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 630 гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 04 лютого 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак