ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1093/21 Справа № 205/449/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Куценко Т.Р.

за участю секретаря судового засідання Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

22 січня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя в розмірі 8 183,08 доларів США. та судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1 990 гривень 96 коп. (а.с. 2-5).

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя в розмірі 8 183,08 доларів США, що становить 199 094 грн. 34 коп., припинивши право спільної сумісної власності сторін на ці гроші (а.с. 45-47).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у розмірі 8 183 (вісім тисяч сто вісімдесят три долара США) 08 центів. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за первісним позовом, понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1 990,96 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто) грн. 96 коп. Судові витрати за зустрічним позовом у вигляді судового збору віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (а.с. 63-65).

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити (т.2, а.с. 61-70).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 29 липня 2006 року зареєстрували шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2019 року розірвано (а.с.15-17).

Матеріалами справи підтверджено, що 30.03.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір. Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 в період з 30.03.2018 року по 15.08.2018 року на депозитному рахунку останнього перебувало 16 320,00 доларів США (а.с.22). Згідно даних вказаної виписки 15.08.2018 року з такого рахунку було знято 16 320, 00 доларів США.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції, встановлено, що сторони добровільно не домовилися про порядок поділу вказаних спірних коштів, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти обставин викладених у первісному позові та зазначає, що спірні кошти були ним хоч і знятті особисто, але ОСОБА_1 передав їх ОСОБА_3 , яка в свою чергу витратила ці кошти на особисті потреби, тоді як ОСОБА_3 навпаки наголошує на тому, що ці кошти були зняті ОСОБА_1 та витрачені ним особисто в його потребах.

Задовольняючи позовні вимоги первісного позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та їх законності. Відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованістю.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини та самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки вказані грошові кошти були набуті під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, і доказів зворотного суду не надано, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на таке майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності. Відтак, вказані грошові кошти можуть бути предметом поділу між сторонами, у тому числі шляхом визначення розміру компенсації за належну одному з подружжя частку у такому майні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 05 квітня 2019 (справа №645/4711/15-ц).

Вказаний висновок також відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №726/2165/15).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В даному випадку, оскільки депозитний рахунок було відкрито на ім`я ОСОБА_1 , останній зняв з нього грошові кошти. Що підтверджується ОСОБА_1 в його зустрічній позовній заяві (а.с.46).

Суду не подано будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що вказані спірні грошові кошти були передані ОСОБА_3 , як про те стверджує скаржник.

Суд першої інстанції, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: