"02" грудня 2021 р.
Справа № 642/3474/20
Провадження №2/642/229/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Ленінськийрайонний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Бородіної О.В.,

з участю секретаря Добронос Д.С.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням злочином, у якому просив стягнути на користь позивача з відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 274 325,23 грн. та моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вироком Ленінського районного суду міста Харкова від 28.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілим. Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_1 було задоволено повністю, та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму матеріальної шкоди у розмірі 274 325,23 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.08.2019 року вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 13.02.2020 року касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено частково, вирок в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в решті вирок залишений без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 21.05.2017 приблизно о 17.00, рухався на технічно справному автомобілі "ЗАЗ-Сенс", реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Іллінської м. Харкова зі сторони вул. Терехівської в напрямку вул. П. Болбачана зі швидкістю 30 км/год. В процесі руху по вказаній вулиці, на перехресті з вул. П.Болбачана, при виїзді з другорядної дороги на головну, діючи з необережності, не врахувавши дорожню обстановку, не виконав вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу», не переконався, що рух є безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав переваги у русі автомобілю "Хюндай-Туксон", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , котрий рухався справа наліво відносно його руху по головній дорозі вул. П.Болбачана зі сторони вул. Волонтерської в напрямку вул. П. Шлях, чим грубо порушив вимоги п.16.11 і дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення вищевказаних транспортних засобів.

Внаслідок чого водій ОСОБА_1 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 699-А/17 від 21.07.2017 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я у вигляді розриву дистального променево-ліктьового сіндесмоза, тендініта сухожилля ліктьового розгинача лівого зап`ястка унаслідок часткового розриву даного сухожилля та часткового розриву медіальної колатеральної зв`язки правого колінного суглобу.

В обгрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скоєної з вини ОСОБА_2 йому були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, що підтверджуються висновком судово-медичної експертизи. У зв`язку з тим, що він отримав тілесні ушкодження, він проходив лікування. На лікарські засоби він витратив кошти у розмірі 5607,51 грн. Згідно автотоварознавчої експертизи, йому була завдана матеріальна шкода у зв`язку із пошкодженням автомобіля у розмірі 268717,72 грн.

Крім того, позивач вказує, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що йому досі не відшкодовано матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП. Все це супроводжувалось постійними нервовим навантаженням, стресом, та дискомфортом. Нормальний уклад його життя був порушений. Крім того він змушений витрачати свій час на захист своїх прав, звертатися до юристів, психологів, додатково організовувати своє життя. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 25 000 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20.07.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.08.2020 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.02.2021 року за клопотанням позивача та його представника до участі у справі в якості третьої особи залучено Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий Союз».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.02.2021 року за клопотанням представника позивача у справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено.

17.05.2021 року з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової авто-товарознавчої експертизи, оскільки на клопотання експерта колісно-транспортний засіб Hyundai Tucson, 2012 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , а також документ про оплату експертних послуг, надано не було.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.05.2021 року провадження у справі відновлено.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав з підстав зазначних у позовній заяві.

Відповідач та його представник позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди з витрат на лікування визнали, та проти задоволення позовних вимог в іншій частині заперечували, посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована, тому позивач повинен був пред`являти вимоги до страхової компанії. Крім того, розмір матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу позивачем не доведений. Його посилання на висновок експертизи безпідставний, оскільки в ході розгляду справи в порядку кримінального провадження, в судовому засіданні експертом було підтверджено, що ним допущено помилку у розрахунку вартості відновлювального ремонту. Саме з цих підстав, було цивільний позов Верховним судом направлено на новий розгляд. Також вказували, що позивач транспортний засіб відремонтував, але доказів понесених витрат на відновлювальний ремонт не надав. В частині моральної шкоди визнав частково, посилаючись на те, що позивачем не доведено розмір моральної шкоди саме у розмірі 25 000 грн.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будь яких заяв на адресу суду не надходило.

Вислухавши доводи учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Ленінського районного суду міста Харкова від 28.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Потерпілим від вчинення кримінального правопорушення є ОСОБА_1 .

Вказаним вироком також встановлено, що ОСОБА_2 21.05.2017 приблизно о 17.00, рухався на технічно справному автомобілі "ЗАЗ-Сенс", реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Іллінської м. Харкова зі сторони вул. Терехівської в напрямку вул. П. Болбачана зі швидкістю 30 км/год. В процесі руху по вказаній вулиці, на перехресті з вул. П.Болбачана, при виїзді з другорядної дороги на головну, діючи з необережності, не врахувавши дорожню обстановку, не виконав вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу», не переконався, що рух є безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав переваги у русі автомобілю "Хюндай-Туксон", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , котрий рухався справа наліво відносно його руху по головній дорозі вул. П.Болбачана зі сторони вул. Волонтерської в напрямку вул. П. Шлях, чим грубо порушив вимоги п.16.11 і дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення вищевказаних транспортних засобів.

Внаслідок чого водій ОСОБА_1 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 699-А/17 від 21.07.2017 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я у вигляді розриву дистального променево-ліктьового сіндесмоза, тендініта сухожилля ліктьового розгинача лівого зап`ястка унаслідок часткового розриву даного сухожилля та часткового розриву медіальної колатеральної зв`язки правого колінного суглобу.

Вирок в цій частині набув чинності.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, яка сталася 21.05.2017 року , встановлено преюдиційним судовим рішенням, а саме вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року, який набув чинності, а тому встановлені цим вироком обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України.

Внаслідок ДТП, потерпілий ОСОБА_1 проходив лікування, на яке ним витрачено 5607,51 грн., які позивач просить стягнути з винної особи ОСОБА_2 .

В цій частині відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Так, згідно ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Позивачем до позовної заяви додано копії фіскальних чеків та расходних накладних на придбання ліків, та медичних засобів, пов`язаних із його лікуванням.

Так, із повного обсягу наданих позивачем копій фіскальних чеків та інших документів, встановлено, що всі витрати позивача на придбання медичних товарів були здійснені за основним діагнозом тілесних ушкоджень завданих внаслідок ДТП, що не заперечувалось відповідачем.

Такі докази є достовірними та належними у розумінні ст.ст 77, 79 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи, що витрати, пов`язані із лікуванням тілесних ушкоджень завданих внаслідок ДТП, враховуючи також визнання позовних вимог в цій частині, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди пов`язаної із його лікуванням, та приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу позивача ОСОБА_1 .

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в результаті даної ДТП був пошкоджений автомобіль марки "Хюндай-Туксон", реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу ОСОБА_1 .

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "ЗАЗ-Сенс", реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий Союз» за полісом № АЕ/8185440.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі - Закон № 1961 IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961 IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Закон № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно п.1.8. статті 1 Закону №1961-IV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору;

Згідно п.1.12. статті 1 Закону №1961-IV дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Стаття 3 Закону № 1961-IV визначає як мету здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п.22.1. статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

З системного аналізу наведених норм матеріального права можна дійти висновку, що страхова компанія відшкодовує потерпілому вартість матеріального збитку в межах ліміту відповідальності за полісом, а винний у ДТП - різницю між страховим відшкодуванням (матеріальним збитком) та вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Потерпілий реалізує право на отримання відшкодування шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, однак лише в межах суми ліміту.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зазначено (п.72), що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Позивач звернувся з позовними вимогами до ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що після ДТП він звернулася до страхової компанії із листом про виплату страхового відшкодування. Однак на той час вина ОСОБА_2 ще не була встановлена судовим рішенням, виплати страхового відшкодування не здійснювалось. Але потім, ПрАТ ««Європейський страховий Союз» » припинило своє членство в Бюро та було позбавлено ліцензій на страхування. Інформація щодо ліквідації чи визнання банкрутом даної страхової компанії відсутня. Дана ситуація зі страховою компанією змусила позивача звернутися з позовними вимогами про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі до винної в ДТП особи, а саме до ОСОБА_2 ..

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що «у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), і відступати від неї не вбачається підстав.

Отже Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відступати від них не вбачається підстав.

Щодо посилань позивача, що страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, фактично не здійснює діяльність, то суд зазначає наступне.

Так, статтею 20 Законі № 1961-IV встановлено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом а пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Статтею 52 Закону № 1961-IV врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 20 Закону № 1961 IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону № 1961-IV. Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Звернувшись із заявою про отримання страхового відшкодування до ПрАТ «Європейський Страховий Союз», про що було зазначено самим ОСОБА_1 , позивач здійснив відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з можливих способів захисту свого порушеного права.

Випадки, коли шкода не відшкодовується страховиком (МТСБУ), визначені в статті 32 Закону № 1961 IV.

У цій справі судом не встановлено випадків, за існування яких у ПрАТ «Європейський Страховий Союз» (МТСБУ) не виникає обов`язку із виплати страхового відшкодування позивачу.

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з встановлених обставин справи, цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ПрАТ «Європейський Страховий Союз», яка на момент ДТП не була позбавлена права на здійснення страхової діяльності.

ПрАТ «Європейський страховий союз» в процесі провадження у справі про банкрутство, припинення, санації не перебуває.

Рішенням МТСБУ від 03.10.2017, ПрАТ «Європейський страховий союз» позбавлений членства МТСБУ, у зв`язку із заборгованістю до фондів МТСБУ, а також втратила членство в МТСБУ.

Статтею 52 Закону № 1961 IVврегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема, повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача та його представника, що в межах ліміту відповідальності збитки повинні бути стягнені з ПрАТ «Європейський страховий союз».

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

При визначенні розміру матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу позивач ОСОБА_1 посилався на висновок судової автотоварознавчої експертизи № 12545 від 26 вересня 2017 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент пошкодження становить 268 717,72 грн, а вартість відновлювального ремонту - 363 923,53 грн.

Разом з тим, під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України, в межах якого проводилась вказана експертиза, в ході допиту експерт у судовому засіданні повідомив суд про допущену ним технічну помилку під час проведення розрахунку вартості відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 . Зазначив, що ним здійснено перерахунок вартості такого ремонту, який фактично становить 145 229,84 грн.

Наявність суттєвих розбіжностей у висновку експертизи та поясненнях експерта, свідчить про те, що розмір заявлених потерпілим позовних вимог є завищеним.

З цих підстав, Постановою Верховного суду від 13 лютого 2020 року вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині вирішення цивільного позову, та призначено новий розгляд провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.

Суд звертає увагу, що при розрахунку розміру матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу експерт у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 12545 від 26 вересня 2017 року визначив величину матеріального збитку власнику автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 268 717,72 грн, оскільки вартість відновлювального ремонту становить 363 923,53 грн.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Та як встановлено, розрахунок відновлювального ремонту експерта є помилковим.

Допустимих доказів вартості відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 матеріали справи не містять, тож не можна стверджувати, що розмір відновлювального ремонту автомобіля буде перевищувати розмір його ринкової вартості на момент пошкодження.

За таких підстав, суд не може прийняти як належний доказ висновок судової автотоварознавчої експертизи № 12545 від 26 вересня 2017 року щодо розміру матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу власнику автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 268 717,72 грн., тобто у розмірі ринкової вартості автомобіля «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів

З врахуванням викладеного, висновок судової автотоварознавчої експертизи № 12545 від 26 вересня 2017 року з визначення матеріального збитку, не може бути покладений в основу судового рішення та підлягає відхиленню, як такий, що не містить відомостей щодо предмету доказування.

Під час розгляду даної справи ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.02.2021 року за клопотанням представника позивача у справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу.

17.05.2021 року з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової авто-товарознавчої експертизи, оскільки на клопотання експерта колісно-транспортний засіб Hyundai Tucson, 2012 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , а також документ про оплату експертних послуг, надано не було.

Позивачем у судовому засіданні було зазначено, що транспортний засіб він не представив експерту, оскільки він вже самостійно його відремонтував, та вважає, що розмір шкоди вже встановлений висновком судової автотоварознавчої експертизи № 12545 від 26 вересня 2017 року. Він не вбачає підстав нести додаткові витрати на проведення експертизи.

Таким чином, призначена по справі судова автотоварознавча експертиза не була проведена саме з вини ОСОБА_1 , який відмовився її оплатити, та надати свій транспортний засіб за клопотанням експерта.

Враховуючи, що по даній справі була призначена судова автотоварознавча експертиза, тобто суд за зверненням сторони, зважаючи на право такої сторони у наданні доказів на спростування доводів іншої сторони, повноваження суду, визначені ст. 12 ЦК України, визначив певну процедуру доказуванням (збирання доказів) шляхом призначення експертизи, проте позивач, враховуючи його позицію, не забезпечив експерту на дослідження автомобіль, не здійснив її оплату.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст. 109 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

При цьому, позивач повідомив відомості про фактичне здійснення ним ремонту автомобіля Hyundai Tucson, 2012 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , однак докази витрат понесених на відновлювальний ремонт в матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що якщо транспортний засіб фактично відремонтований, то розмір збитку визначається як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт.

Так як автомобіль вже фактично відновлений, то суд повинен визначати розмір відновлювального ремонту на підставі саме документів, які підтверджують здійснення такого ремонту.

Так, зважаючи на положення ст.36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", визначені правові позиції ВС у подібнах правовідносинах(постанова КГС у складі Верховного Суду від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17), у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суду необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Суд, зважаючи на спірні правовідносини, встановив, що позивач документально не підтвердив оплату проведеного ремонту автомобіля, такий розрахунок відсутній в матеріалах справи, що могло б слугувати підставою для стягнення з відповідача решти суми поза межами літіму страхового відшкодування, проте, позивачем не визначена сума реальної вартості пошкодженого майна (збитків), не надані належні та допустими докази про предмет доказування.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень, варто вказати про наступне.

З`ясовуючи факти, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Статтею 23 ЦК України визначено підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.

Суд встановив, що в результаті скоєння відповідачем кримінального правопорушення окрім матеріальної шкоди позивачу заподіяно моральну шкоду. Діями відповідача йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, в результаті завдання тілесних ушкоджень, пошкодження належного йому майна. Дії відповідача ОСОБА_2 спричинили негативні зміни у житті позивача: негативні переживання та спогади, емоційні реакції при згадуванні; нервозність, дратливість.

В момент дорожньо-транспортної пригоди він пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги. В подальшому, позивач змушений звертатися до правоохоронних органів, суду для відновлення порушених прав, витрачати час, вносити зміни до звичайного графіку життя.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між злочинними діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, втрат немайнового характеру, є усі підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Вказана позиція є аналогічною і у вирішенні інших справ Європейського суду: рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Антипенко проти Російської Федерації», постанова у справі від 14 лютого 2008 року «Пшеничний проти Російської Федерації»

Враховуючи викладене та керуючись принципами розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачу ОСОБА_1 у розмірі 25 000 гривень є справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку заподіювача шкоди, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із моральними стражданнями ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, ст.ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_4 ), суму матеріальної шкоди у розмірі 5607 (п`ять тисяч шістсот сім) грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_4 ), суму моральної шкоди у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.12.2021 року.

Суддя О.В. Бородіна