Ухвала

04 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 352/1968/20

провадження № 61-918 ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у складі судді Струтинського Р. Р. від 06 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Бойчука І. В., Фединяка В. Д., від 18 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача в межах суми боргу 3 735 491,20 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми заявленого позову у розмірі 3 735 491,20 грн.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 15 січня2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявником не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її необгрунтованість, з огляду на таке.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

З касаційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що предметом позову у цій справі є стягнення боргу за договором позики у розмірі 3 735 491,20 грн.

Встановивши, що між сторонами існує спір щодо повернення позики,суди дійшли вірного висновку про необхідність забезпечення виконання ймовірного судового рішення шляхом накладення арешту на належне відповідачу рухоме та нерухоме майно в межах суми 3 735 491,20 грн, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у випадку задоволення позову.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суди попередніх інстанцій здійснили оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності накладення арешту на майно відповідача у розмірі, який відповідає сумі позики, і дійшли вірного висновку про обґрунтованість і співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між цим заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Твердження заявника про те, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17 є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником постановах Верховного Суду та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на незгоді з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, подана на ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, якими вирішено лише процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення,розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара