Справа № 346/5337/18
Провадження № 22-ц/4808/1542/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Ткачишин С.М., представника Коломийської міської ради Чиборака В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Беркещук Б.Б. 26 серпня 2021 року у м. Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано позов до Коломийської міської ради про визнання права власності на житловий будинок.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 липня 2002 року ними відчужено ОСОБА_3 , громадянину США, за договором договору купівлі-продажу за № Д-1618, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук Л.В. житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.11 вказаного договору право власності на житловий будинок та земельну ділянку у покупця виникло з моменту нотаріального посвідчення даного договору, тобто 16 липня 2002 року.

Будинок (ключі) не прийняли ані представник, ані новий власник будинку, і вони залишились проживати у спірному житлі. Там же залишились і зареєстрованими, оскільки без згоди власника, за відсутності правовстановлюючих документів на житло, самостійно не могли знятися з реєстрації. Розуміючи, що покупець проживає у США, очікували, що останній приїде, і вони передадуть майно власнику. Однак, з покупцем у них не було зв`язку, пізніше їм стало відомо, що останній помер приблизно у 2006-2007 роках

Більше 10 років, вони не змінювали місця проживання та добросовісно, відкрито і безперервно користуються спірним житлом, утримують його, користуються та сплачують за комунальні послуги, здійснюють своє виборче право за вказаною адресою, про що свідчать відмітка про реєстрацію місця проживання у паспортах, відомості з Державного реєстру виборців, укладені угоди на надання комунальних послуг.

Згідно реєстраційної справи житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , остання реєстрація права власності на цей будинок була на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Трачук Л. 16.07.2002 за № Д-1618. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державном реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація щодо реєстрації права на об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою.

Просять суд визнати за ними право власності на будинок по АДРЕСА_1 (а.с.1-6, том.1).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.138-144,том.2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, у якій посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначають, що ОСОБА_1 довів добросовісне, відкрите та безперервне користування спірним майном більше 10 років, що є підставою в розумінні ст.344 ЦК України для визнання за ним права власності на спірний будинок.

Відповідно до договору купівлі-продажу право власності на житловий будинок та земельну ділянку у покупця виникло з моменту нотаріального посвідчення даного договору, тобто 16 липня 2002 року. Право користування спірним майном позивачі втратили з моменту відчуження будинку, однак залишились проживати у будинку, є зареєстрованими, оскільки без згоди власника за відсутності правовстановлюючих документів на житло самостійно не змогли знятись з реєстрації. З 2004 року спірним майном ніхто не цікавився, прав на будинок ніхто не заявляв, а продавці були впевнені, що власник будинку помер приблизно у 2006-2007 роках. Вказаний факт не заперечив відповідач, а ні сама ОСОБА_4 . Саме з цього часу слід відраховувати строк набувальної давності.

Після укладення договору купівлі-продажу вони фактично зберігали майно для покупця, доглядали будинок, а з того моменту, коли дізнались про смерть позивача та про те,що ніхто не успадкував спірне житло (найпізніше 2007 рік) позивачі стали проживати у ньому як власники.

Вказують, що спадщини ніхто не прийняв, відомості про прийняття спадщини відсутні, спірне майно на сьогоднішній час без власника.

Просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги (а.с.149-153,том.2).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши апелянта ОСОБА_1 його представника та представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Ткачишин С.М., представника Коломийської міської ради Чиборака В.П., суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , представника апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Ткачишин С.М., представника Коломийської міської ради Чиборака В.П., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.16, 328, 344 ЦК України, встановивши, що позивачі були обізнані про власника будинку, а також про наявність у нього дітей (спадкоємців), дійшов висновку, що обставини про добросовісність, відкритість, давність володіння житловим будинком та можливість визнання за позивачами права власності за набувальною давністю в порядку, визначеному статтею 344 ЦК України недоведені, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Встановлено, що 16 липня 2002 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продали ОСОБА_5 , громадянину США, від імені якого діяла ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу № Д-1618, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Трачук А.В., житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості. Відповідно до пункту 11 вказаного договору право власності на житловий будинок та земельну ділянку у покупця виникло з моменту нотаріального посвідчення даного договору, тобто 16 липня 2002 року(а.с.7, том.1).

Наведене підтверджується довідкою ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №б/н від 10.04.2018 ОКП «Коломийське МБТІ»(а.с.8).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.07.2018 р. інформація щодо реєстрації права на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 відсутня (а.с.13, том.1).

На а.с.113, том.1 справи міститься копія акту про розподіл спадкового майна в перекладі з англійської мови за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Судом витребувано копію спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М. після смерті громадянина США ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 штат Колорадо США (а.с.13-18, том.2).

З матеріалів спадкової справи встановлено, що за заповітом, підписаним 18 квітня 1997 року, в перекладі з англійської мови, ОСОБА_8 все своє майно залишив дітям ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Спадкоємці ОСОБА_7 та ОСОБА_11 підписали 20.12.2019 року та 27.01.2020 декларації з метою отримання свідоцтва про спадщину за заповітом (а.с.12-69, 103 -107 том.2).

Згідно свідоцтва про смерть відділу охорони здоров`я та навколишнього середовища ОСОБА_12 № НОМЕР_1 ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.50,том.2).

Зі змісту Декларації з метою отримання свідоцтва про спадщину за заповітом ОСОБА_14 , як єдина спадкоємиця ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , що проживає за адресою АДРЕСА_4 , прийняла від матері свою частку в маєтку її батька ОСОБА_17 відповідно до законів штату Колорадо,США (а.с.55-56,том.2)

На вимогу суду ОКП «Коломиське БТІ» надано копію інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_2 (а.с.160-234,том.1)

Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 25.02.2021 року,виданим приватним нотаріусом Маркеловою І.М., встановлено факт відкриття спадкової справи, однак відсутні відомості про прийняття спадщини (а.с.65-67, том.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Крім того, статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (постанова ВС від у справі №939/2207/19).

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17,Постанові Великої Палати Верховного Судувід 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ставилося питання, щодо залучення у справу спадкоємців, однак судом клопотання відхилено з огляду на те, що заявлено після підготовчого судового засідання .

Вирішуючи дану справу, суду необхідно було врахувати, що позов пред`явлений лише до Коломийської міської ради.

А відповідно до п.п.3.18 і 3.19 глави 10 Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Такі заяви спадкоємців мають бути подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину.

За наявності такої згоди спадкоємцеві, який пропустив строк для прийняття спадщини, необхідно подати до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Отже, судом встановлено, що потенційними спадкоємцями за заповітом та за законом є дочка спадкодавця ОСОБА_17 та його онука ОСОБА_11 .

Однак, суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону, не встановив чи на спірне майно претендують інші особи, чи позивачі отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для визнання права власності на нього, а хоча і встановив коло всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , однак не залучив їх до участі в справі, в результаті чого ухвалив рішення по суті позовних вимог, що є порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, а також із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд, не залучивши до участі у справі спадкоємців ОСОБА_7 , які претендують на майно, не мав правових підстав розглядати позов по суті позовних вимог і давати оцінку усім обставинам справи. У такому випадку, якщо позивач не вказав усіх відповідачів, які мають відповідати за позовом, суд повинен був ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову через пред`явлення позову не до усіх осіб, які мають відповідати за позовом і між якими виник спір.

У зв`язку з незалученням до участі в справі всіх відповідачів (співвідповідачів), апеляційний суд не вправі встановлювати обставини справи, зокрема щодо належності чи неналежності житлового будинку учасникам справи та давати відповідно правову оцінку, що не позбавляє позивачів права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним ними суб`єктним складом учасників справи, зокрема і до усіх спадкоємців ОСОБА_17 , відповідно до сформульованих позовних вимог, які відповідатимуть передбаченому законом способу захисту відповідного права або законного інтересу.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, позивачі не позбавлені права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.