ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/6485/20 Головуючий суддя І інстанції Даниленко Т. П.
Провадження № 22-ц/818/1583/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевський О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Даниленко Т.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 та просила суд визнати за нею право власності у повному розмірі на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2134,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.09.1996 по 11.10.2019. У період шлюбу нею за договором купівлі-продажу придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,2 кв.м. Вказує, що зазначений будинок придбано нею за особисті кошти, отримані від продажу земельної ділянки та квартир, що належали їй на праві приватної власності.

Відповідач визнав позовні вимоги в суді першої інстанції.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , витрати зі сплати судового збору у сумі 2134 (дві тисячі сто тридцять чотири) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Вказав, що, оскільки грошові кошти не мають індивідуально-визначених ознак та, як встановив суд, отримані в шлюбі задовго до придбання оспорюваного будинку та ще й від продажу майна, яке було придбане в шлюбі, не може бути переконливим доказом придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 лише за кошти позивача.

Крім того зазначив, що грошові кошти були отримані ним від продажу його 1/6 частки в квартирі АДРЕСА_2 , продаж якої було здійснено 11.10.2007 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. за 277 750 грн.

Послався на те, що оскільки право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_2 за час шлюбу ним, то зазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю учасників справи.

Вважає, що рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу незаконним та необґрунтованим, оскільки згідно з Постановою Верховного Суду від 22.12.2018 у справі № 826/856/18 компенсації підлягають лише ті послуги, які вказані у відповідному договорі.

Із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 зазначив, що у справі відсутній Акт виконаних робіт, а додана до позову квитанція № 0.0. від 31.08.2020 про сплату ОСОБА_2 гр-ну ОСОБА_3 5000 грн. в призначенні платежу якої зазначено «поповнення рахунку», не може розцінюватись як плата за надання юридичних послуг. В доданому до позовної заяви договорі про надання правової допомоги, укладеного 20.08.2020 між позивачем та її представником адвокатом Саламахою В.Р., взагалі не визначено вартість окремо послуг які надаються.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вказала, що оскільки вона мала власні кошти від продажу земельної ділянки та квартир, які належали мені на праві приватної власності, придбаний у 2008 році будинок з надвірними будівлями не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Додатково зазначила, що у суді першої інстанції під час судового засідання апелянтом було визнано факт придбання нею одноособово та за власні кошти будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідний факт був зафіксований у залі судового засідання відповідними технічними засобами та міститься у матеріалах справи.

Щодо витрат на правову допомогу зауважила, що усі необхідні документи адвокатом були надані детальний опис був зазначений в позовній заяві, в понесених витратах згідно із п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України;

Стосовно квитанції, яка була надана суду, вказала, що в ній призначено платежу зазначено за послуги адвоката відповідно договору, який був наданий до суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що учасники справи перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.1996 по 11.10.2019, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 11.10.2019, актовий запис №270.

ОСОБА_2 26.01.1999 отримала свідоцтво права власності на житло, яке видано відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації ХМР № 5-99-163523 зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 11.02.1999 за №П-43577. Адреса житла: АДРЕСА_3 .

Між ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах сина, ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в своїх інтересах та в інтересах доньки ОСОБА_8 , 30.08.2002 укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за №6230, на продаж житлової квартири за адресою АДРЕСА_3 , за що позивач отримала грошові кошти в сумі 22500,00грн.

ОСОБА_2 24.09.2002 придбала у власність земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_4 загальною площею 0,15 га, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки який зареєстрований за № 2475 від 24.09.2002.

Крім того, 24.09.2002 ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах сина ОСОБА_5 , та ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, за адресою АДРЕСА_4 , який зареєстрований за № 2472 від 24.09.2002.

ОСОБА_2 29.01.2003 отримала свідоцтво про право спадщини на квартиру за заповітом, виданого 11 Харківською державною нотаріальною конторою, реєстр №6-107, витяг про реєстрацію Харківського міського БТІ від 13.02.2003, реєстраційний №72349, адреса квартири: АДРЕСА_5 загальною площею 45,7 кв.м.

ОСОБА_2 та ОСОБА_10 15.02.2003 уклали договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, за що позивач отримала грошові кошти в сумі 10000,00 грн.

ОСОБА_2 28.05.2008 здійснила продаж належної їй земельної ділянки, площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, що розташована за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу, який зареєстрований у реєстрі за №753. За вказаним договором ОСОБА_2 отримала від покупця ОСОБА_11 40200,00грн.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (син) з ОСОБА_11 28.05.2008 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , за що вони отримали грошові кошти в рівних частках кожний. Продаж згідно вказаного договору здійснено за суму 247752,00 грн.

ОСОБА_2 02.06.2008 придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованим за № 772; витягом з Державного реєстру правочинів від 02.06.2008 за №6017778; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське районне БТІ» від 27.08.2008 за № 20019243.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, суд вважає доведеним, що будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбано позивачем за особисті кошти.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав зазначений факт.

Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено.

Враховуючи наведене та визнання позову відповідачем, суд на підставі положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважав за можливе ухвалити рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У даному випадку колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно було прийнято визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 заявив про те, що під час розгляду справи у районному суді йому не було роз`яснено наслідків визнання позову, тому він помилявся з цього приводу і визнав позов лише з метою примирення з колишньою дружиною позивачем в цій справі. Такі доводи заяви матеріалами справи не спростовуються, тому колегія суддів не вбачає у такій поведінці відповідача, який будучи самопредставленою особою у справі, не отримав від суду відповідного роз`яснення процесуальних наслідків такого визнання, зловживання процесуальним правом. Тому у даному випадку суд апеляційної інстанції приймає відмову відповідача від визнання обставин справи про неналежність спірного майна до спільної сумісної власності

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, вартість його на момент припинення шлюбних стосунків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Виходячи з вказаних норм закону, перебування у шлюбі само по собі не є достатньою підставою для того, щоб майно, набуте за рахунок особистих коштів одного подружжя ставало спільним і могло бути поділено в рівних частинах.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що спірний будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 був придбаний за 213400 грн, проте у ОСОБА_2 не було достатньо особистих коштів на його придбання.

Так, ОСОБА_2 28.05.2008 здійснила продаж належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, площею 0,1500 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, що розташована за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу, який зареєстрований у реєстрі за №753. За вказаним договором ОСОБА_2 отримала від покупця ОСОБА_11 40200 грн.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (син) з ОСОБА_11 28.05.2008 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , за що вони отримали грошові кошти в рівних частках кожний. Продаж згідно вказаного договору здійснено за суму 247752,00 грн.

Частка коштів ОСОБА_2 за цим договором склала 123876 грн.

Таким чином, на час придбання спірного будинку ОСОБА_2 мала особисті кошти у сумі 164076 грн (123876 + 40200 = 164076).

Вказане свідчить про те, що при придбанні будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було використано 49324 грн спільних коштів, тобто, по 24662 грн кожним.

Отже, у спірному спільному майні подружжя частка ОСОБА_2 дорівнює 88/100, а у ОСОБА_1 12/100.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що у придбані спірного майна були використані його особисті кошти, отримані від продажу 1/6 частки в квартирі АДРЕСА_2 , оскільки відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Виходячи з наведеного, відповідно до принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, за відсутності відомостей та відповідних доказів про можливість та умови для реального поділу цього майна, - визнати ідеальні частки кожного подружжя у спільному майні.

Що стосується заперечень відповідача стосовно понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Детальний опис наданих ОСОБА_2 послуг адвокатом Саламахою В.Р. був зазначений в позовній заяві, в понесених витратах згідно із п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України 5000 грн (а. с. 4).

Та саме цю суму сплатила позивач згідно із квитанцією № 0.0. від 31.08.2020 (а. с. 9).

Відсутність у згаданій квитанції зазначення конкретного призначення платежу не мають правового значення, оскільки у сукупності вказані обставини доводять несення позивачем витрат на правову допомогу у заявленому розмірі.

З огляду на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи скарги спростовують висновки суду, колегія суддів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржене рішення та частково задовольняє позов ОСОБА_2 .

Судові витрати розподіляються відповідно до норм ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 88/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 (реєстраційний № об`єкту у РПВН 16099383, житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 38,20 кв.м, сараї літ. «Б», «В», «Г», «Е», «Ж», «З», «К», вбиральня літ. «Д», гараж «И», № 1 огорожа).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 12/100 часток спірного будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 (реєстраційний № об`єкту у РПВН 16099383, житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 38,20 кв.м, сараї літ. «Б», «В», «Г», «Е», «Ж», «З», «К», вбиральня літ. «Д», гараж «И», № 1 огорожа).

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції, з урахуванням судових витрат ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на суму 1557,82 грн.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.