КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 753/3634/20

провадження № 22-ц/824/874/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року у складі судді Заставенко М.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у сумі 17 000 дол. США, що еквівалентно 416 769 грн, а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики на суму 16 400 дол. США строком до 01 травня 2018 року.

21 квітня 2018 року згідно зазначеного договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 600 Євро.

Стверджував, що позивачем зобов`язання за договором виконані у повному обсязі, проте відповідач не належно виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 17 000 дол. США, що еквівалентно 416 769 грн, які підлягають стягненню у судовому порядку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 17 000 дол. США та 4 170 грн судового збору.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 11 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм діючого законодавства, а тому не може підлягати задоволенню.

Звертає увагу колегії суддів на недотримання судом ч. 7 ст. 177 ЦПК України, відповідно до якої до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджують повноваження такого представника, проте адвокатом Навродським О.В. надано до суду лише копію ордеру.

Стверджує, що районним судом не проаналізовано зміст розписки від 19 квітня 2018 року, з огляду на що не залучено до участі у справі поручителів боржника, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Окрім указаного, оригінал розписки судом оглянуто не було, а її копія посвідчена лише представником позивача, з огляду на що не може бути використаною в якості доказу.

Зазначає, що твердження у рішенні суду про повідомлення відповідача у передбаченому законом порядку, не відповідає дійсності, оскільки повідомлення про дату судового засідання було зроблено секретарем судового засідання шляхом телефонограми.

22 грудня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Уважає, що не існує жодних підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики, яке відповідачем не виконується, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення з боржника заборгованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 19 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 400 дол. США та 21 квітня 2018 року грошові кошти у розмірі 600 Євро, які зобов`язався повернути до 01 травня 2018 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_2 (а.с. 6).

Умови щодо розміру процентів та способу їх стягнення за користування позикою в розписці не зазначено.

З моменту укладання договору до дня звернення до суду відповідачем кошти не повернуто.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу розписки, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики, та вірно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 000 доларів США (саме в іноземній валюті), врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, відповідно до якої у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Доводи апеляційної скарги, що районним судом не проаналізовано зміст розписки від 19 квітня 2018 року, з огляду на що не залучено до участі у справі поручителів боржника, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є безпідставними з огляду на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому, також правом, а не обов`язком стягувача є пред`явлення позову до поручителя. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 позов пред`явлено виключно до боржника.

Також безпідставним є посилання відповідача на недотримання судом ч. 7 ст. 177 ЦПК України, у зв`язку з тим, що адвокатом Навродським О.В. надано до суду лише копію ордеру, оскільки адвокатом Навродським О.В. на виконання вимог частини сьомої статті 177 ЦПК України надано суду копію ордера на надання правової допомоги, засвідчену адвокатом у встановленому законом порядку.

Аргументи апелянта, що оригінал розписки судом оглянуто не було, а її копія посвідчена лише представником позивача, з огляду на що не може бути використаною в якості доказу, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт існування цієї розписки, отримання вказаної суми грошових коштів у борг та неповернення коштів. Окрім того, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що текст копії розписки не змінювався, іншої редакції не існує.

Твердження ОСОБА_2 про неналежне його повідомлення судом про розгляд справи є неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що про судове засідання, призначене на 03 червня 2020 року, відповідач був повідомлений 14 травня 2020 року (а.с. 19), після чого 02 червня 2020 року подав до суду заяву про відкладення розгляду справи до закінчення карантину. Цього ж дня ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив суд направляти документи по справі та повідомлення, зокрема, за телефоном: +3 8-050-330-00-30 (а.с.22).

Відповідно до телефонограми, складеної секретарем судового засідання Долею М.А. , відповідача було повідомлено про судове засідання, призначене на 10 вересня 2020 року на 14 год. 00 хв., за телефоном, зазначеним у заяві від 02 червня 2020 року (а.с.26). Проте, відповідач у судове засідання не з`явився.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 був повідомлений та обізнаний про хід розгляду справи, зокрема про призначене на 10 вересня 2020 року судове засідання.

Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно пункту 2 частини першої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Отже, виходячи з викладеного вище, у діях відповідача простежується зловживання процесуальними правами, а саме, вчинення ним дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Таким чином, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції ані щодо визначення правовідносин за договором позики, ані щодо розміру суми заборгованості та його складових.

При вирішенні спору місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими місцевим судом обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «02» лютого 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай