ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 662/248/19 Головуючий в І інстанції Решетов В.В.
Номер провадження: №22-ц/819/853/21 Доповідач Кутурланова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Юськів І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 02 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення із наданням іншого житлового приміщення для проживання,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням із примусовим виселенням та наданням для проживання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину їм на праві власності в рівних частках належить будинок АДРЕСА_1 , який вони успадкували від своєї матері ОСОБА_4 , а та, у свою чергу, від своєї матері - ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 є їх рідним дядьком, зареєстрований та проживає в будинку на підставі згоди своєї матері та колишнього власника ОСОБА_5 .

Оскільки будинок перебуває у стані занепаду та потребує вартісного капітального ремонту, при цьому відповідач тривалий час у ньому проживає один, так як спільне проживання сторін в будинку є неможливим через нестерпні умови, які створює ОСОБА_1 своїми конфліктами, при цьому відповідач жодним чином не опікується а ні підтриманням будинку у належному житловому стані, а ні сплатою комунальних послуг за проживання в будинку, що лягає додатковим тягарем на них, з огляду на те, що кожен з власників потребує нагального поліпшення своїх житлових умов, вони дійшли згоди продати спадкове майно з метою придбання кожному із співвласників власного житла.

На багаторазові спроби пошуку прийнятних для відповідача варіантів житла для проживання та у власність надходили або відмови з боку ОСОБА_1 , або настільки безпідставні та завищені сподівання, що це унеможливило позасудове врегулювання спору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 відмовляється звільнити будинок та знятися з реєстраційного обліку, просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусово виселити його з наданням іншого жилого приміщення, яке вони згодні йому надати в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 02 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення із наданням іншого житлового приміщення для проживання задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 із житлового приміщення, яке розташовано в будинку АДРЕСА_1 .

Надано ОСОБА_1 інше жиле приміщення, яке розташовано в квартирі АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Грицак О.С., яка діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, вважала їх такими, що задоволенню не підлягають, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками спірного будинку, іншого житла не мають, внаслідок конфліктів сторін спільне проживання трьох сімей у ньому є неможливим, а тому, з огляду на співмірність та баланс інтересів між правом позивачів, як власників житла, та правом відповідача на проживання у житлі, яке може бути реалізовано не лише за рахунок будинку, в якому відповідач проживає з дозволу колишнього власника, а й за рахунок іншого житла, яке відповідає санітарно-гігієнічним нормам та надається відповідачу у власність позивачами.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 належав бабусі позивачів та матері відповідача ОСОБА_5 , з дозволу якої та інших членів родини у 2008 році ОСОБА_1 надано право проживання у ньому, а згодом і зареєстровано за цією адресою.

ОСОБА_5 склала заповіт на користь сестри відповідача та матері позивачів ОСОБА_4 і згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.04.2017 року ОСОБА_4 набула у власність спірний будинок.

З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що протягом тривалого часу між ОСОБА_4 і позивачами з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку виникали конфлікти щодо участі відповідача у витратах на ремонт та утримання будинку, а також щодо порядку користування будинком, загострення яких призвело до обговорення питання щодо надання йому права проживання у іншому придбаному для нього житлі, задля чого підшукувалися відповідні варіанти.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом у рівних частках набули її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9-10 т.1).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Відділом реєстрації Новокаховської міської ради Херсонської області №04.04/6146 від 07.06.2019 року у буд. АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.23 т.1.)

24 травня 2019 року ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 лист щодо його добровільного зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12 т.1).

Згідно акту обстеження технічного стану житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 від 30.01.2020 року, складеного комісією у складі депутата Новокаховської міської ради Ісакова І.Л. за участю сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вказане житлове приміщення не відповідає санітарно-технічним вимогам та потребує капітального ремонту: на веранді протікає дах, в будинку відсутнє опалення, частково знищені міжкімнатні стіни, пошкоджена підлога, санвузол суміщений, у ньому відсутня ванна, а туалет недобудований (т.1 а.с.85 зворот).

З метою врегулювання спору із відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2019 року набула у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 12,8 кв.м (а.с.69-70 т.1).

Згідно акту обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_2 , складеного старшим інженером КП «МК ЖБУ» ОСОБА_12 від 07.02.2020 року та акту обстеження технічного стану житлового приміщення (з фото) складеного ГАП «Проектний центр» архітектором ОСОБА_13, інженером технічного нагляду ОСОБА_11 , у присутності ОСОБА_2 житло відповідає санітарно-технічним вимогам та є придатним для проживання, розміщено на 6 поверсі 9 поверхового будинку, що розташований в центральній частині міста, будинок облаштовано ліфтом, квартира складається з житлової кімнати площею 13 кв.м., кухні - 8,6 кв.м., коридору - 4,2 кв.м, лоджії - 3,4 кв.м, має роздільні туалет і ванну кімнату (а.с.85, 200-201 т.1).

З матеріалів справи і пояснень сторін вбачається, що за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на житло, при цьому внаслідок конфліктів сторін їх спільне проживання є неможливим і неприйнятним для всіх, при цьому позивачі не мають на праві власності іншого житла, окрім спірного будинку та однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яку придбали для надання її відповідачу для проживання, а за рахунок продажу спірного будинку мають намір вирішити житлове питання, придбавши кожному з позивачів та їх батьку, також зареєстрованому у будинку, по окремій квартирі.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 наголошував, що є одинокою людиною і потребує особливих умов життя, оскільки відноситься до прошарку інтелігенції, займається медичною практикою і є лікарем наркологом, а тому йому потрібні комфортні умови існування задля якісної підготовки до надання лікарської допомоги хворим, він має мати власний стіл, стілець, ремонт та умови гідного існування, а тому з огляду на стан здоров`я та рівень заробітної плати позбавлений можливості витрачати час, фінансові та моральні зусилля на облаштування запропонованого позивачами помешкання, у якому потрібно провести вартісні ремонтні роботи.

При цьому відповідач зазначив, що хоча запропоноване позивачами приміщення непридатне для проживання, проте він погодився б на переїзд до нього за умови проведення там необхідного ремонту і приведення житла у відповідність санітарно-гігієнічним нормам за рахунок позивачів.

Отже, з наведеного вбачається, що спір виник з приводу користування житловим приміщенням членом сім`ї колишнього власника та власниками, які мають намір розпорядитися спірним будинком з метою придбання кожному із співвласників окремого житла, з наданням відповідачу для проживання іншого житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у спірних правовідносинах права позивачів, як власників житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми:

-перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном;

-друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями;

-третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положеннями ст.47 Конституції України визначено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважив на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, та вирішив спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду; частини перша, третя статті 12 ЦПК Україниу редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).

Отже, зважаючи на встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом були перевірені вимоги позивачів про визнання припиненим права користування спірним будинком та виселення із наданням іншого житлового приміщення на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки і спільне проживання в будинку є неможливим і неприйнятним для сторін, при цьому не проживаючи у спірному будинку позивачі змушені опікуватися ним, сплачувати комунальні послуги, тощо, що лягає додатковим тягарем на них та позбавляє можливості поліпшити свої житлові умови шляхом продажу спірного будинку з метою придбання кожному із співвласників власного житла і порушує справедливий баланс прав сторін, лягаючи неспівмірним тягарем саме на позивачів.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач не залишається безхатченком, а його право на житло може бути реалізовано у наданій йому для проживання квартирі, яка відповідає санітарно-технічним нормам, при цьому при виселенні відповідача із спірного будинку буде дотримано розумного балансу між інтересами позивачів та інтересами відповідача.

Крім того, суд вірно зазначив, що відповідач є працездатною особою, в силу чого має можливість забезпечувати своє життя самостійно, в тому числі здійснювати облаштування наданої йому для проживання відповідачами квартири у стан, який буде відповідати його баченню та індивідуальним потребам.

Позивачі з відповідачем спільним побутом не пов`язаний, вони не є членами однієї сім`ї, відтак право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України шляхом її виселення.

При вирішенні спору судом першої та апеляційної інстанції враховано правовий висновок Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним будинком та у зв`язку з цим його виселення із наданням іншого житла .

При цьому суд апеляційної інстанції не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 з огляду на наступне.

За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Визнання права власності є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права особи.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення судом першої інстанції визнано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 , який з такою позовною вимогою до суду не звертався та не бажав отримання у власність вказаного майна, що суперечить наведеним вище принципам цивільно судочинства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час складення акту огляду квартири відповідач присутнім не був та його належним чином не було повідомлено, що стало причиною невідповідності умов зазначених у висновку дійсним умовам проживання колегія суддів відхиляє, оскільки в апеляційній скарзі він особисто зазначає, що знав про дату та час огляду, але у зв`язку із зайнятістю не зміг з`явитися.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що були належним чином досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Згідно із статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 02 грудня 2020 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови -26.11.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська