Ухвала

Іменем України

04 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 367/3321/18

провадження № 61-933ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі за заявою представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Сакалош Сергія Вікторовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_1 про визнання недійсним договору.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сакалош С. В. подав до суду заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 та застосування наслідку недійсності правочину. На даний час новий власник квартири намагається висилити ОСОБА_2 з указаної квартири. Крім того, в будь-який час ОСОБА_1 має можливість перепродати її, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просив суд накласти арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2020 року заяву представника позивача Сакалош С. В. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При цьому суд вказав про наявність зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

15 січня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для вирішення справи та не врахували доводи заявника, у зв`язку з чим безпідставно наклали арешт на квартиру. Заявник вказує, що посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання майбутнього судового рішення у справі без підкріплення їх належними та допустимими доказами є необґрунтованими припущенням позивача.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала про забезпечення позову не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Суди попередніх інстанцій установили, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 419, виданий 23 квітня 2018 року.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Слід зазначити, що заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер, а крім того відповідач не позбавлений права, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати питання скасування заходів забезпечення позову, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі за заявою представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Сакалош Сергія Вікторовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун