Справа № 307/1379/20
Провадження № 2/307/965/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сойми М.М., за участю секретаря с/з Ваш Е.О., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лукачко І.Й., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубівська селищна рада Тячівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення з будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , де третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубівська селищна рада Тячівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , зняття з реєстраційного обліку та виселення з даного будинку.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19 листопада 2018 року між ним та відповідачем укладено договір іпотеки в забезпечення виконання договору безвідсоткової позики, укладеного 19 листопада 2018 року та посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І.. Оскільки відповідач кошти не повернув, то він направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів. Позаяк вимога відповідачем не виконана, то він скористався своїм правом та зареєстрував за собою правовласності на предмет іпотеки - житловий будинок в АДРЕСА_1 . Під час оформлення даних договорів на момент їх підписання в будинку був зареєстрований тільки відповідач ОСОБА_2 . Також вказує, що відповідач на його телефонні звернення стосовно виселення з будинку та зняття з реєстрації не реагує. Жодних договорів, що проживання в його будинку з відповідачем він не укладав. Оскільки він не має реальної змоги розпоряджатись належним йому майном, то змушений звернутись до суду з даним позовом. Як на підставу позовних вимог посилається на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України та просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , доручити відповідному відділу Дубівської селищної ради зняти відповідача з реєстрації та виселити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Решетар В.В. подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, а позовну заяву вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Представник відповідача вказує, що позивач скористався умовами договору іпотеки, укладеного між сторонами в забезпечення виконання договору безвідсоткової позики та переоформив право власності на себе, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 квітня 2020 року. Однак, на даний час у цьому будинку проживає відповідач зі своєю сім`єю, в тому числі їх неповнолітній син. Посилається на статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої вбачається, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оскільки позивач, оформивши право власності на житловий будинок безоплатно набув у власність цей будинок, знав про проживання в ньому відповідача та членів його сім`ї, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком. Крім того, отриманий позивачем житловий будинок за цим договором не є єдиним можливим місцем його проживання. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лукачко І.Й. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Решетар В.В. в судове засідання не з`явилися, позаяк представник відповідача адвокат Решетар В.В. подав суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, в задоволенні позову просить відмовити з мотивів, викладених у відзиві.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, позаяк представник Дубівської селищної ради в.о. селищного голови Руснак В.Ю. надіслала суду заяву про розгляд справи у відсутності представника селищної ради.

Заслухавши думку представника позивача адвоката Лукачко І.Й. та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. від 06 листопада 2018 року за реєстровим № 4192. Право власності на будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 28767716.

Також в судовому засіданні встановлено, що 19 листопада 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір безвідсоткової позики, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. від 19 листопада 2018 року за реєстровим № 5880, згідно з яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 358 400, 00 гривень, що на день укладення договору було еквівалентно 12 800, 00 доларів США по курсу покупки в ПриватБанку станом на 19 листопада 2018 року (а.с.11-12).

Крім цього, з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань позичальником ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за Договором безвідсоткової позики, 19 листопада 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. за реєстровим № 5881, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_2 передав в іпотеку позивачу ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.5-8).

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов"язань за договором безвідсоткової позики від 19 листопада 2018 року отримати задоволення за рахунок майна іпотекодержателя.

Відповідно до п. 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця, до моменту укладення договору іпотеки нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає.

Пункт 5.5.1 договору іпотеки встановлює, що у відповідності до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно пункту 5.5.1.1 відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов"язань іпотекодавця за договором позики. В цьому випадку цей договір іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

На виконання п. 5.5.1.2 договору іпотеки іпотекодержатель ОСОБА_1 29 листопада 2019 року письмовою вимогою, посвідченою приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., повідомив іпотекодавця ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв"язку з невиконанням зобов"язань по договору безвідсоткової позики від 19 листопада 2018 року та про визнання за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі рішення від 01 квітня 2020 року, індексний номер 51855183 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на предмет іпотеки - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. від 19 листопада 2018 року за реєстровим № 5881 (а.с.9).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірне житлове приміщення - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний позивачем ОСОБА_1 за рахунок отриманої відповідачем ОСОБА_2 позики, забезпеченої іпотекою вказаного спірного майна, а тому право власності ОСОБА_2 на даний житловий будинок припинилося внаслідок звернення стягнення на нього за його зобов`язаннями щодо погашення боргу.

Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно.

Також в судовому засіданні встановлено, що в належному позивачу будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Решетаря В.В. у відзиві на позовну заяву на ті обставини, що в спірному будинку зареєстровані та проживають сім"я відповідача, в тому числі малолітній син, не підтверджено жодними доказами, а в п. 2.1.1 договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_2 гарантував, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця, до моменту укладення договору іпотеки нікому не відчужений, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача, місце проживання якого зареєстроване у даному будинку, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що даний будинок належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем спірним будинком, що порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

За наведених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням слід задовольнити та визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Що стосується вимоги позивача про виселення відповідача із спірного житлового будинку, то суд дійшов висновку про те, що дана вимога обґрунтована та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідач порушує право позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про іпотеку» - іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Згідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Викладені висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 р. по справі № 6-1892цс15, від 11.11.2015 р. по справі № 1630цс15, від 25.11.2015 р. по справі № 6-1061цс15, в яких ВСУ навів аналіз правильного застосування приписів статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Аналогічні правові висновки містяться в постановах нового Верховного Суду по справі № 465/11292/13-ц від 07 березня 2018 р., по справі № 725/2664/15-ц від 11 квітня 2018 р. та по справі № 344/10161/13-ц від 21 березня 2018 р.

Із аналізу вказаних правових норм вбачається, що відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню із житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення в порядку, передбаченому статтями 40 Закону України «Про іпотеку» та ст..109 ЖК УРСР.

Разом з тим, суд констатує, що згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).

Отже, зважаючи на вище викладене, суд доходить висновку, що вимога позивача про примусове зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державними органами на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням .В свою чергу, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою, у зв`язку з чим вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, є такою, що заявлена передчасно, оскільки судове рішення, яке є підставою для зняття з реєстрації, ще не пред`являлося до виконання, відтак відсутнє порушене право позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 2 522, 40 гривень, а тому з відповідача слід стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених двох позовних вимог немайнового характеру в сумі 1681, 60 гривень.

Керуючись ст. ст. 223, 258, 259, 263-265, ЦПК України, ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 311, 317, 319, 321, 346, 391 ЦК України, ст. 109, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 33, 36, 37,40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із будинку АДРЕСА_1 ,без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 1681, 60 (Одна тисяча шістсот вісімдесят один гривень 60 копійок) гривень.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубівська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, адреса розташування: смт.Дубове, вул. Гагаріна, 46, Тячівського району, Закарпатської області, .

Повний текст рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуюча суддя : М. М. Сойма