ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1417/21 Справа № 202/4011/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Демченко Е.Л.

за участю секретаря судового засідання Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер :09:463:063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Припинити право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: на Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер :09:463:063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 2, а.с.33-46).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності відмовлено (т. 4, а.с. 151-160).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання стосовно судових витрат (т.4, а.с.163-172).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 жовтня 2002 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами був придбаний у ОСОБА_4 житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. та зареєстрований за №6669. Продаж домоволодіння був вчинений за 37987 грн. (том 2, а.с.54-55).

24 січня 2003 року ОСОБА_2 було отримано реєстраційне посвідчення ДМБТІ, відповідно до якого було посвідчено, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 , було зареєстроване за нею на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2002 року за № 6669 (том 1, а.с.93).

Житловий будинок був старий та потребував капітального ремонту, у зв`язку з чим в лютому 2003 року будинок було знесено та побудовано новий з відповідним дозволом рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради за №164 від 18 квітня 2003 року (том 2, а.с.67)

27 грудня 2003 року позивач одружився з відповідачем ОСОБА_2 та переїхав до її будинку (том 1, а.с.31).

01 грудня 2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер :09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 (том 1, а.с.95).

Замовником технічної інвентаризації на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_2 , технічні паспорти на зазначений об`єкт нерухомості виготовлено на її ім`я 27.07.2003 та 10.12.2010 (том 2, а.с.68-84)

В листопаді 2009 року ОСОБА_2 було замовлено проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння та 30 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. При цьому під об`єктом відповідно до декларації малося на увазі житловий будинок літ. Г-3, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , замовником будівництва зазначено відповідача (том 1, а.с.115-117, том 2, а.с.85-105).

12 травня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (том 2, а.с.52-53).

25 січня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 52006040 (том 2, а.с. 106-107/а).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він знайомий з позивачем з 1989 року, має з ним дружні стосунки, з відповідачем також знайомий, але не достатньо близько та стосунки не підтримує. Приблизно у 2002 році позивач почав жити з ОСОБА_6 , вони винаймали квартиру і почали будувати будинок. Після нового року позивач зателефонував йому та попросив грошей в борг на будівництво будинку. Навесні 2003 року, він дав позивачу 50 000 доларів з яких 20 000 доларів позивач повернув відразу, оскільки вони були йому не потрібні, а іншу частину віддавав частинами на протязі декількох років. З приводу будівництва, вони радились між собою, позивач звертався до нього, як до виконроба. Навесні 2004 року він був у них в будинку на першому поверсі, далі не ходив. Вікна та двері були, чи був паркан не знає. Коли він почав будувати свій будинок і йому потрібен був матеріал, він запитав про те де його знайти у ОСОБА_7 і він йому підказав. Відомо, що у ОСОБА_7 один будинок і все робилось саме для цього будинку, вони з ОСОБА_6 там проживали разом приблизно з 2004 року до 2011 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він з позивачем знайомий, разом вони співпрацюють та мають партнерські, робочі відносини з 1996 року, з відповідачем також знайомий, але стосунків не підтримує. У 2003 році ОСОБА_9 попросив його допомогти з вирішенням питання щодо інтер`єрних робіт, там він і познайомився з ОСОБА_6 . Треба було зробити дизайн кімнат, перший поверх, також санвузол на другому поверсі, трішки ділянки та паркану. В процесі вони всі разом їздили та купували матеріал. Спочатку замовляв та оплачував послуги ОСОБА_9 , оскільки вони були знайомі, а з ОСОБА_6 вони вибирали матеріали, домовлялись про дизайн. Стосунки між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 були сімейними. Будинок вони будували для себе, оскільки вибирали дитячу кімнату, спальні, поводили себе, як сімейна пара, неодноразово виникали спірні моменти щодо інтер`єру, говорили, що їм там жити разом. Чи приймав участь колишній чоловік ОСОБА_11 у будівництві йому не відомо. Працювати у будинок він прийшов десь у осінній період, на той час вже стояла коробка, були стіни. Оскільки у них з ОСОБА_10 були дружні відносини, вони договорів не укладали, останній сплачував йому кошти за послуги, приводів для недовіри не було.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння було придбано відповідачем та побудовано під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_12 , за таких обставин, воно не може вважатися спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне домоволодіння придбано відповідачем ОСОБА_2 до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КпШС України).

Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року немає ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов`язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

В пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст.17, ст.18 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15).

Позивачем не надана до суду першої інстанції письмова угода, укладена між ним та відповідачем, якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

За змістом ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано.

Згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Крім того, відповідно до ст.180 КпШС реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , не спростовують встановлені судом обставини справи та не впливають на встановлені судом правовідносини між сторонами.

Згідно ст.182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно (річ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Це право включає в себе володіння, користування та розпорядження майном (ст.317 ЦК України).

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26 листопада 2015 року N834-VІІІ (далі - Закон), в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно частини 3 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В силу пп.1 п.1 ст.4 Закону державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно.

Приймаючи до уваги те, що в судовому засіданні першої інстанції достовірно встановлено, що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі на час придбання останньою спірного домоволодіння та його побудови не перебували, а також те, що відповідач набула право власності спірне домоволодіння 25 січня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, тому домоволодіння АДРЕСА_1 є її приватною власністю та вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та припинення права власності на Ѕ частину нерухомого майна ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.18-2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки 01 грудня 2008 року позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер :09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 .

За таких обставин, спірна земельна ділянка, що була набута ОСОБА_2 у власність шляхом приватизації є її особистою приватною власністю та відповідно не може вважатися спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Що стосується наданих позивачем документів до суду, що підтверджують його участь у будівництві спірного домоволодіння, а саме: договору підряду №71 на виготовлення ковальський виробів від 12 травня 2006 року, договору поставки продукції «Technic industry», накладних, замовлень, договору №47/3 від 23 червня 2004 року з ПП «Спецпром» та додатку до договору №1 на загальну вартість всіх робіт та матеріалів у розмірі 298500 грн., договору на поставку вікон №37/2 від 06 березня 2004 року (том 1 а.с.34-40, том 3 а.с.34-40), то зазначені документи, як зазначив суд першої інстанції, свідчать про те, що під час його спільного проживання та шлюбу з ОСОБА_2 у спірному домоволодінні проводилися певні роботи з його благоустрою та поліпшення, в яких брав участь позивач, однак позивачем у позові не ставиться питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя в порядку, передбаченому ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: