Справа № 426/2705/21
РІШЕННЯ

іменем України

24 листопада 2021 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі :

головуючого судді Половинки В.О.

за участю секретаря судового засідання Пчолкіна М.С.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сватове в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 квітня 1992 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . В належному їй будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично не проживає за вказаною адресою з моменту купівлі позивачем даного будинку, тобто з 1992 року. На даний час місцезнаходження ОСОБА_2 не відоме, тому врегулювати питання, щодо зняття з реєстрації у добровільному порядку вона не має можливості. Речей відповідача у належному позивачу будинку немає, він не цікавиться його станом, не сплачує комунальні платежі та не бере участі у ремонті будинку та його утриманні. Також він не є членом родини позивача або наймачем цього житлового будинку.

Реєстрація ОСОБА_2 у будинку, що їй належить створює труднощі та перешкоди, пов`язані з правом володіння, вільного користування та розпорядження належним на праві приватної власності житлом. Позивач вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - є належним способом захисту її порушених прав.

Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 20 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала. Пояснила, що відповідач був прописаний нею не обдумано. Це було прохання колишнього чоловіка. ОСОБА_2 зі старої домової книги вона знімала з реєстрації, про що був проставлений відповідний штамп, однак домову книгу оновлювали. Зазначила, що ймовірно при створенні електронних реєстрів, відповідача не зняли з обліку, оскільки відповідно до довідки про склад сім`ї, він все ще значиться зареєстрованим у її будинку.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що з позивачем знайома більше двадцяти років, відповідача ОСОБА_2 не знає, в будинку він не проживає, його речей там немає. Його місце знаходження їй також не відомо.

Свідок ОСОБА_5 , в судовому засіданні зазначила про те, що тривалий час знайома з ОСОБА_1 , оскільки їх будинки знаходяться поруч. ОСОБА_2 не знає, та жодного разу не бачила. У період з 2000 по 2010 рік вона проживала по сусідству з позивачем, однак відповідача, жодного разу не зустрічала у ОСОБА_1 вдома.

Відповідач ОСОБА_2 , у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті Сватівського районного суду Луганської області відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. Крім того, поштове відправлення, яке було направлене на зареєстровану адресу місця проживання відповідача повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини неявки до суду відомостей не надходило,відзиву на позовну заяву не подав. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за наявності згоди позивача при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, свідків,дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі - продажу житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за № 745 від 07.04.1992, посвідченого державним нотаріусом Сватівської державної нотаріальної контори.(а.с.7-8),

Згідно домової книги для реєстрації громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 в будинку зареєстровані : ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.11).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб №2482 від 31.05.2021 виданої Сватівською міською радою Луганської області вбачається, що в даному будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.9).

Відповідно до рішення 35-ї сесії міської ради від 09.10.2015 про перейменування вулиць міста Сватове, вул ім. Котовського перейменована на вул. ім. Л. Бикова.

Як вбачається з позовної заяви, відповідач в належному позивачу будинку фактично не проживає з 1992 року. Відповідач речей у належному позивачу будинку немає, він не цікавиться його станом, не сплачує комунальні платежі та не бере участі у ремонті будинку та його утриманні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 зазначено, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї позивача, по цей час зареєстрований у будинку ОСОБА_1 , який належить їй на праві приватної власності, добровільно не знявся з реєстраційного обліку, чим перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись своїм майном, то суд вважає, що є всі підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження житлом, належним їй на праві власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки перебування відповідача на реєстрації за вищевказаною адресою перешкоджає здійсненню позивачем своїх законних прав щодо користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності майном.

На підставі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки власник житла має право на реалізацію передбаченого ст. ст. 317, 319 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування своїм майном.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки між позивачем та відповідачем відсутні інші домовленості щодо користування житлом (суду не надано доказів на підтвердження їх наявності), враховуючи, що у судовому засіданні підтверджено факт відсутності відповідача у житловому будинку понад рік, не надано доказів щодо поважних причин такої відсутності, суд доходить висновку про наявність передбачених підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

На підставі викладеного, та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391,405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України суд,

ухвалив:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Копію заочного рішення надіслати сторонам.

Заочне рішення може бути переглянуте Сватівським районним судом Луганської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2021 року

Суддя В.О. Половинка