РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Лисиченко С.М.,

за участю: секретаря судового засідання Кот Я.О.,

представника позивача адвоката Хоменко Я.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

10.12.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» (далі за текстом позивач, ТОВ «ФК «Піфагор - Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом відповідач, ОСОБА_1 ) в якому, після зменшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) в розмірі 11373,84 грн, яка складається з: 4 159,44 грн. - сума боргу; 833,91 грн. - інфляційне збільшення; 374,37 грн. - 3% річних; 693,18 грн. - пеня; 1527,03 грн - проценти з 07.11.2019 по 11.12.2020; 3812,91грн. - проценти, нараховані до 07.11.2019; а також просило покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що ТОВ «ФК «Піфагор - Фінанс», на підставі договору про відступлення права вимоги № 188 від 07.11.2019, укладеним з ПАТ «Банк Золоті ворота», є новим кредитором ОСОБА_1 за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) з усіма договорами про зміни, та договорами його забезпечення, серед яких договір застави № 12-096 від 13.06.2012, укладених між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_1 . Позивач вказує, що ув`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у відповідача існує заборгованість за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) на загальну суму 11373,84 грн, яка на даний час не погашена. У зв`язку з чим, просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму боргу за договором № 105 від 13.06.2012.

28.12.2020 ухвалою Київського районного суду м. Харкова у складі судді Божко В.В. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Піфагор - Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

25.01.2021 відповідач надав відзив на позов, в якому проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а також просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилався на те, що він не ухилявся від сплати боргу та інших платежів за кредитним договором. Відповідач вказує, що йому не було надано жодного документа про набуття позивачем права вимоги до нього, від позивача не надходило жодних вимог про сплату боргу. Відповідач вважає, що наданий позивачем розрахунок суми заборгованості не відповідає дійсності, оскільки згідно договору №188 про відступлення прав вимог від 07.11.2019, боржник ОСОБА_1 за кредитним договором № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 13.06.2012р. має загальну заборгованість у розмірі 7 972,35 грн. із якої: заборгованість за основним боргом в валюті договору складає 4 159.44 грн, та заборгованість за нарахованими процентами в валюті договору 3 812,91 грн. Також, відповідач вважає, що сплив строк позовної давності по зазначеним вимогам позивача про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки згідно Договору №105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 13.06.2012р. та договору про зміни №3 до договору № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 13.06.2012р., відповідач зобов`язувався погашати кредит щомісячно, згідно графіку до договору. На думку позивача, право вимоги у банку виникло 26 липня 2016 року, а до суду ТОВ «ФК «Піфагор - Фінанс» звернулося 10 грудня 2020 року, тобто з порушенням, як строків загальної позовної давності (відносно тіла кредиту), так і з порушенням строків спеціальної позовної давності (відносно штрафів). На думку відповідача, позивачем не підтверджено факту надання грошових коштів позичальнику ОСОБА_1 , оскільки в позивачем не надано касових документів, які б підтверджували видачу грошових коштів, перелік яких встановлений Постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 №174 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками України». Крім того, відповідач вважає, що позивачем не підтверджено належним чином факту невиконання відповідачем умов кредитного договору, оскільки не надано документів, які можуть підтвердити обставину невиконання кредитного зобов`язання, які визначені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Постанові правління НБУ №566 від 30.12.1998р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України».

03.02.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві є необґрунтованими. Позивач вказує, що законодавством не пов`язується момент переходу прав до нового кредитора за договором відступлення прав вимоги із повідомленням про відступлення боржника. Більше того, ст. 516 ЦК України прямо вказує, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Згідно ч. 2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Однак, відповідачем не виконано обов`язку виконання свої зобов`язань не лише перед новим кредитором, а і перед первісним кредитором ПАТ «Банк Золоті Ворота», у зв`язку з чим і утворилася заборгованість. Також, відповідач не висував проти вимоги нового кредитора заперечення. Позивач не погоджується з твердженням відповідача, що факт надання грошових коштів відповідачу не підтверджено. Згідно заяви ОСОБА_1 , до АТ «Банк Золоті Ворота» від 17.05.2013 (вх. АТ «Банк Золоті Ворота» № 4149 від 17.05.13) відповідач звернувся до первісного кредитора з проханням про збільшення кредитного ліміта по договору № 105 від 16.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) з 8 000 грн. до 13 000 грн. Вказане свідчить не лише про отримання відповідачем від первісного кредитора грошових коштів, а й про бажання відповідача збільшити кредитний ліміт. Також, позивач зазначає, що крім цитування норм та вимог законодавства, відповідач, не надає будь яких доказів, які б свідчили про невиконання первісним кредитором своїх зобов`язань.

Стосовно вказівки відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, позивач зазначає, що відповідно до умов Договору № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), зокрема- п. 1.1. (в редакції договору про зміни № 3 від 02.06.2014), позичальник зобов`язався повернути кредит у будь-якому випадку не пізніше 11 грудня 2017 року. При цьому, кредит надавався відповідачу у формі відновлювальної кредитної лінії, тобто, в межах встановленого ліміту заборгованості (13000 грн) і терміну погашення він міг бути неодноразово отриманий позичальником без додаткових спеціальних переговорів між банком та позичальником. За таких умов, на думку позивача, графік погашення кредиту носить орієнтовний характер, оскільки складається під час першого отримання кредиту та не враховує можливі дострокові погашення та повторні отримання кредитних коштів позичальником в межах встановленого ліміту кредитування. Але при цьому, Кредитним договором встановлена дата остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором - 11 грудня 2017 року. Позивач звернувся із позовом до суду 11 грудня 2020 року. Таким чином, на думку позивача, трирічний строк позовної давності ним не пропущено.

21.05.2021 ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» подало до суду заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, пов`язану з розглядом даної справи, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на правову допомогу, пов`язану з розглядом справи № 953/20591/20, згідно договору про надання юридичної (правової) допомоги № б/н від 29.09.2020 в розмірі 6000,00грн.

Також, 21.05.2021 позивач подав додаткові пояснення по справі в яких, крім обставин, викладених ним у відповіді на відзив, зазначив, що відповідно до п. 3.3 Договору № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит (з урахуванням додаткових угод до Договору), проценти сплачуються позичальником ( ОСОБА_1 ) за ставкою, на 20 процентних пунктів, вищою ніж та, яка визначена у п. 1.1 Договору. Таким чином, на думку позивача, умовами Договору № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), безпосередньо передбачено нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку договору. А отже, відповідач, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, зобов`язаний повернути новому кредитору - позивачу, заборгованість за кредитом та сплати нараховані за умовами кредитного договору відсотки.

15.07.2021 відповідач подав додаткові пояснення по справі в яких просив врахувати правові позиції Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року по справі № 6-522цс17, 06 квітня 2016 року по справі №6-252-цс15, від 18 червня 2014 року №6- 61 цс 14 та від 06 листопада 2013 року по справі №6-1 Ібцс1З згідно яких, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення, і позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідач у додаткових поясненнях вказує, що первинний кредитор не застосував вимоги статті 257 ЦК України у відповідності до якої, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу, тобто надати наявний розрахунок заборгованості за основним боргом з 07.11.2016 по 07.11.2019 рік, яка складала згідно графіку платежів 3165,00 гривень. В силу ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідна ситуація, на думку відповідача, повинна розглядатися як прострочення кредитора, яке тягне наслідки за ч. 4 ст. 613 ЦК України і боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує відсотки за час прострочення кредитора.

13.08.2021 позивач подав додаткові пояснення по справі в яких не погодився з доводами відповідача про недодержання позивачем вимог ст. 257 ЦК України щодо строків звернення до суду, оскільки, як вже зазначав позивач, на його думку, відповідно до умов Договору № 105, датою остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором є 11 грудня 2017 року, тоді як позов подано до суду 11 грудня 2020 року, тобто, у встановлений трирічний строк позовної давності. Також, позивач заперечує проти тверджень відповідача про наявність прострочення кредитора, оскільки за приписами ст. ст. 516, 517 ЦК України, боржник лише має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, але не звільняється від обов`язку виконання свого зобов`язання. У випадку неповідомлення боржника про заміну кредитора, він може виконати своє зобов`язання перед первісним кредитором, та таке виконання буде вважатися належним перед кредитором. Проте, відповідач не надав доказів належного виконання свого зобов`язання первісному кредиторові -АТ «Банк Золоті Ворота». У відповідності до ч. 2 ст. 518 ЦК України, відповідач не висунув заперечень проти вимог нового кредитора та первісного кредитора. Позивач зазначає, що відповідачем не виконано свого обов`язку виконання зобов`язань за кредитним договором не лише перед новим кредитором, а і перед первісним кредитором ПАТ «Банк Золоті Ворота», у зв`язку з чим і утворилася дана заборгованість.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 , протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова від 21.09.2021, справу передано на розгляд головуючому судді Лисиченко С.М.

Ухвалою суду від 23.09.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

10.11.2021 відповідач подав додаткові пояснення по справі в яких зазначив, що розрахунок суми заборгованості є фінансовим документом, який відображає нарахування відповідних сум на бухгалтерських рахунках підприємства, тому, згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», він має містити підпис та посаду відповідальної особи згідно штатного розпису підприємства. Позивачем надано розрахунок сум заборгованості станом на 08.12.2020 за підписом представника ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс», адвокатом Хоменко Є.О., однак не надано жодних документів щодо правомочності підпису представника ОСОБА_3 на фінансових документах підприємства.

19.11.2021 позивач подав додаткові пояснення по справі в яких зазначив, що розрахунок суми заборгованості є доказом у справі, що деталізує заявлену ціну позову та містить відомості щодо сум, з яких складається ціна позову, та не відноситься первинних бухгалтерських документів, вимоги до оформлення яких, встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У судовому засіданні представник позивача підтримав зменшені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях по справі, а також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно п. 1.1 умов договору №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної), укладеного між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник), у період з 13.06.2012 по 13.04.2014 банк, за наявності за наявності вільних кредитних ресурсів зобов`язується надати позичальникові кредит у рамках відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 8000,00 (вісім тисяч) грн. (ліміт) у будь-який день зазначеного періоду, а позичальник зобов`язується повернути кредит у терміни, встановлені Графіком платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту (Додаток №1 до Договору, який є невід`ємною частиною Договору), але у будь-якому випадку в термін, не пізніше «13» червня 2014 р та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 18% річних на визначених Договором умовах.

Пунктом 5.1.1 умов договору №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) визначено, що у випадку порушення строку повернення кредиту, передбаченого п.1.1 Договору, та/або строків сплати процентів, комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.

17.05.2013 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк «Золоті Ворота» із заявою, в якій просив збільшити ліміт за договором №105 від 13.06.2012 з 8000,00 грн до 13000,00 грн.

17.05.2013 року між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 був укладений договір про зміни №1 до договору № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії і відновлюваної), згідно з яким, замінено ліміт кредитної лінії (відновлюваної) з 8000 грн. на 13000 грн. а також графік платежів, який є додатком №2 до договору № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної).

13.12.2013 між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 був укладений договір про зміни № 2 до договору № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) згідно з яким внесено зміни щодо періоду надання ОСОБА_1 кредит у рамках відновлюваної кредитної лінії, а саме з 13.06.2012 по 11.12.2015, а також графік платежів, який є додатком №3 до договору № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної).

02.06.2014 ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 був укладений договір про зміни № 3 до договору №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії відновлюваної), згідно з яким внесено зміни до п.п. 1.1 умов договору та викладено його в новій редакції, а саме: «у період з 13.06.2012 по 02.06.2014 банк, за наявності за наявності вільних кредитних ресурсів зобов`язується надати позичальникові кредит у рамках відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 13000,00 (тринадцять тисяч) грн. (ліміт) у будь-який день зазначеного періоду, а позичальник зобов`язується повернути кредит у терміни, встановлені Графіком платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту (Додаток №1,2 та 3 до Договору, який є невід`ємною частиною Договору), але у будь-якому випадку в термін, не пізніше «11» грудня 2017 р та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 13,5% річних на визначених Договором умовах».

З протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-09-24-000008-b від 17.10.2019 вбачається, що 17.10.2019 відбувся електронний аукціон з реалізації активів ПАТ «Банк «Золоті Ворота», переможцем якого стало ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс».

На підставі вказаного вище протоколу, 07.11.2019 року між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» був укладений договір № 188 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого, ПАТ «Банк Золоті Ворота» відступив шляхом продажу новому кредитору ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» належні банку права вимоги до Позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку 1 до договору.

Пунктом 2 Договору про відступлення прав передбачено, що новий кредитор набуває усі права кредитора за основними договорами після сплати суми грошових коштів на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-09-24-000008-b. Вказана сума була сплачена ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» 6 листопада 2019 року, що підтверджується копією платіжного доручення №8 від 06.11.2019.

Як вбачається з п. 120 Додатку 1 до договору про відступлення права вимоги №188 від 07.11.20219, що за даним договором відступлено право вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) з усіма договорами про зміни, та договорами його забезпечення, на загальну суму 7972,35 грн з яких: 4159,44 грн заборгованість за основним боргом, 3812,91 грн заборгованість за нарахованими процентами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, згідно умов договору, вимог ЦК. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, на підставі договору про відступлення права вимоги №188 від 07.11.2019, ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) та до позивача перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували у первісного кредитора - ПАТ «Банк Золоті Ворота» на момент переходу цих прав тобто станом 07.11.2019.

Також, судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) у зв`язку з чим у відповідача перед первісним кредитором ПАТ «Банк Золоті Ворота» станом на 07.11.2019 існувала заборгованість на загальну суму 7972,35 грн з яких: 4159,44 грн заборгованість за основним боргом, 3812,91 грн заборгованість за нарахованими процентами, право вимоги за якою було відступлено ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс».

Щодо посилання відповідача на те, що він не отримував кредитних коштів за договором №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В матеріалах справи наявна заява відповідача про збільшення ліміту кредиту від 13.12.2013, а також підписані відповідачем договори про зміни до договору № 105 від 13.06.2012 в яких сторони, в тому числі і відповідач, узгоджували уточнення Графіків погашення сум основного боргу, сплати процентів за користування кредитом та інших фінансових зобов`язань, що свідчать про отримання відповідачем кредиту та узгодження строків його повернення. Саме по собі посилання відповідача на відсутність касових документів, перелік яких встановлений Постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 №174 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками України», Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» та Постанові правління НБУ №566 від 30.12.1998р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» не є підставою вважати, що відповідач не отримав кредитні кошти.

Крім того, необґрунтованими є посилання відповідача на те, що наданий позивачем розрахунок суми боргу є неналежним доказом, оскільки відповідно до п. 3 ст. 175 ЦПК України, розрахунок суми заборгованості, доданий до позову, є доказом у справі, що деталізує заявлену ціну позову та містить відомості щодо сум, з яких складається ціна позову, та не відноситься первинних бухгалтерських документів, вимоги до оформлення яких, встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд також вважає безпідставними посилання відповідача на те, що він має право не виконувати зобов`язання через наявність прострочення кредитора, оскільки за приписами ст. ст.516, 517 ЦК України, боржник лише має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, але не звільняється від обов`язку виконання свого зобов`язання. У випадку неповідомлення боржника про заміну кредитора, він може виконати своє зобов`язання перед первісним кредитором, та таке виконання буде вважатися належним перед кредитором. Проте, відповідач не надав доказів належного виконання свого зобов`язання первісному кредиторові - ПАТ «Банк Золоті Ворота». Також, у відповідності до ч. 2 ст. 518 ЦК України, відповідач не висунув заперечень проти вимог нового кредитора та первісного кредитора.

За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність існування заборгованості відповідача за договором № 105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлюваної) на загальну суму 7972,35 грн з яких: 4159,44 грн заборгованість за основним боргом, 3812,91 грн заборгованість за нарахованими процентами, право вимоги за якою було відступлено ТОВ «ФК «Піфагор-Фінанс», а тому, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Як вже зазначалось, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.1.1 умов договору №105 від 13.06.2012 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) визначено, що у випадку порушення строку повернення кредиту, передбаченого п.1.1 Договору, та/або строків сплати процентів, комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором №105 від 13.06.2012 щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, позивач обґрунтовано нарахував відповідачу пеню, інфляційні та річні.

Разом з цим, суд вважає безпідставним нарахування позивачем процентів за користування кредитом у сумі 1527,03 грн за період з 07.11.2019 по 11.12.2020 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Суд зазначає, що проценти за користування кредитом, визначені у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, розуміються, як проценти, за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. При цьому, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.

Проценти, що нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення - підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 р. у справі №912/1120/16 та у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 р. у справі №383/869/14, від 10.02.2021 р. у справі №331/3410/16-ц, від 30.06.2020 р. у справі №717/1223/17-ц .

Згідно Графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов`язань Позичальника, який є невід`ємною частиною договору №105 від 13.06.2012 в редакції договору про зміни до нього №3 від 02.06.2014, відповідач зобов`язався повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у строк до 11.12.2017 включно.

Тобто, з 12.12.2017 почалось прострочення позичальника, а тому, нарахування позивачем процентів за користування кредитом на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України у період з 07.11.2019 по 11.12.2020 - є неправомірним та задоволенню не підлягають. При цьому, позивач скористався законним правом на пред`явлення до відповідача вимоги про повернення позики з урахуванням процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові . Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги (частини третя та четверта ст. 267 ЦК України).

Суд зазначає, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12.

Згідно з умовами кредитного договору № 105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 13.06.2012р. позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за його користування та інші платежі за цим договором за кожний платіжний період у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів.

Оскільки умовами договорів передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником за Графіком платежів, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору зазначено періодичними/щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно Графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов`язань Позичальника, який є невід`ємною частиною договору №105 від 13.06.2012 в редакції договору про зміни до нього №3 від 02.06.2014, відповідач зобов`язався повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у строк до 11.12.2017 включно.

Тобто, з 12.11.2017 почалось порушення позичальником останнього терміну внесення чергового платежу. Позивач звернувся до суду з даним позовом 10.12.2020.

Отже, станом на момент звернення позивачем до суду з даним позовом, строк позовної давності за вимогами по періодичним платежам до 11.12.2017 сплив. Клопотань про визнання поважними причини пропуску строку давності по зазначеним вимогам позивач суду не подавав. Тобто, позовна давність не пропущена щодо вимог за платежем від 11.12.2017, який, згідно Гафіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов`язань Позичальника, який є невід`ємною частиною договору №105 від 13.06.2012 в редакції договору про зміни до нього №3 від 02.06.2014, становить 270,59 грн та складається з 269,00 грн. - сума основного боргу та 1,59 грн відсотків за користування кредитом.

За таких обставин, з огляду на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4159,44 грн заборгованості за основним боргом, 3812,91 грн заборгованості за нарахованими процентами, за пенею, інфляційними та річними, враховуючи, що позивачем пропущений строк позовної давності за періодичними платежами до 11.12.2017, суд, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) від 13 червня 2012 року у сумі 392 (триста дев`яносто дві) грн 12 коп. з яких: 270, 59 грн. сума основного боргу та відсотків за користування кредитом, 45,36 грн. - пеня, 24,28 грн. - 3% річних, 51,89 грн. інфляційних.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач подав до суду заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, пов`язану з розглядом даної справи, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу, пов`язану з розглядом справи № 953/20591/20, згідно договору про надання юридичної (правової) допомоги № б/н від 29.09.2020 в розмірі 6000,00грн.

Розглянувши заяву позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

При вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Суд вказує, що заявляючи вимоги про стягнення витрат на правову допомогу позивачем не надано суду, а в матеріалах справи відсутні, будь-які докази на підтвердження того, що позивачем понесенні зазначені витрати - відсутній договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, тощо.

Враховуючи викладене, заява позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12,13, 43, 49, 76-78, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» заборгованість за договором №105 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлюваної) від 13 червня 2012 року у сумі 392 (триста дев`яносто дві) грн 12 коп. з яких: 270, 59 грн. сума основного боргу та відсотків за користування кредитом, 45,36 грн. - пеня, 24,28 грн. - 3% річних, 51,89 грн. інфляційних.

В іншій частини позовних вимог- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» судовий збір у розмірі 72 (сімдесят дві) грн 47 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» - , місцезнаходження: 61022, м. Харків, вул. Сумська, б.45, кв. 4,

відповідач: ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 09.12.2003, адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 29.11.2021.

Суддя С.М. Лисиченко