КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 761/23803/19

провадження № 22-ц/824/13990/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року у складі судді Котлярової І.Ю.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати удаваним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :36:049:0599 від 21 січня 2016 року, укладений між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 28 лютого 2012 року позивач набула право власності на земельну ділянку площею 0,5431 га, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки.

Зазначала, що на початку 2016 року до неї звернувся її син, відповідач по справі, та запропонував продати частину належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :36:049:0599 і за рахунок отриманих від продажу грошових коштів придбати позивачеві окрему квартиру, щоб дало можливість останній бути власником окремого житла.

Стверджувала, що погодилася на пропозицію відповідача, оскільки дійсно мала і досі має бажання, як літня людина, жити окремо.

Разом з тим, відповідач, спекулюючи на бажанні позивача мати власне житло, став власником належної позивачу земельної ділянки на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Зубковою О.Є. 21 січня 2016 року.

Звертає увагу суду на те, що неодноразово намагалася вирішити даний конфлікт в сімейному колі, однак відповідач і досі не виконав своєї обіцянки, що змусило позивача звеяііутися досуду.

На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 13 серпня 2021 року позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яке відповідатиме дійсним істотним обставинам по цій справі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлена ціла низка істотних обставин по справі, що мало наслідком постановления рішення, яке базується на невстановлених, неправильно встановлених обставинах справи.

Зауважує на ту істотну, на думку апелянта, обставину, що обидва свідки письмово повідомили суд першої інстанції про те, що вони погоджуються письмово відповісти суду на будь-які питання, що стосуються предмету позову по цій справі, що не було прийнято місцевим судом до уваги.

Вказує на те, що суд першої інстанції провів поверхневий та формальний характер встановлення обставин по справі.

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ДІЖ України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не обґрунтувала удаваності договору дарування земельної ділянки з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З позовної заяви вбачається, що 21 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :36:049:0599, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада.

Згідно долученої до матеріалів справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки серії та номер 48, виданого 21 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є., належить земельна ділянка площею 0,5431 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер :36:049:0599, розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Новосілківська сільська рада.

Вказані обставини щодо укладення 21 січня 2016 року договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :36:049:0599 під час розгляду справи сторонами не заперечувались.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач при укладенні договору дарування порушив вимоги статей 235 та 717 ЦК України та приховав свою дійсну мету, а саме, розподіл земельної ділянки і подальший продаж однієї частини цієї ділянки сторонній особі з подальшим використанням отриманих від цього грошових коштів на власні потреби та дарування другої частини цієї ділянки третій особі по справі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони н асправдівчи н или.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

ОСОБА_1 стверджувала, що оспорений договір дарування земельної ділянки, укладений між нею та сином - відповідачем по справі, є удаваним.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочипу. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Тобто, при вирішенні спору про визнання правочипу удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повніша довести обставини, які мають значення для справи і па які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

З наявних у справі матеріалів та пояснень сторін убачається, що оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, як того вимагає закон.

При цьому позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином, та що сторони насправді мали на меті укласти інший правочин, прихований укладеним договором дарування.

З огляду на зазначене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не обгрунтувала удаваності договору дарування земельної ділянки з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Волевиявлення при укладенні договору сторін було вільним і відповідало внутрішній волі, дарувальник усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними і протилежного позивач не довів.

При цьому, судом першої інстанції вірно зауважено, що посилання позивача на дії відповідача щодо укладення договору купівлі-продажу частини земельної ділянки між ОСОБА_2 та третьою особою є практичним підтвердженням удаваності оспорюваного договору дарування земельної ділянки, є безпідставними, оскільки вони жодним чином не підтверджують факту удаваності договору дарування земельної ділянки з огляду на те, що цей договір був укладений 21 січня 2016 року, а договір купівлі-продажу 11 вересня 2018 року, тобто після спливу більше двох років після укладення договору дарування, а тому не підтверджують спрямованості волі сторін в оспорюваному договорі па встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочипом.

Також, місцевим судом правильно відхилено письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки свідки, у порушення вимог закону, не прибули у судове засідання та не надали пояснення суду особисто, прийнявши присягу свідка.

Підстави для застосування позовної давності відсутні з огляду на необгрунтованість позовних вимог, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Отже, на підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги па правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦГІК України, Київський апеляційний суд, -

II О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року -

залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридця ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «30» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна