КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2297/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванова І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києвавід 05 листопада 2020 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва 20 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва 20 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування заяви зазначив, що 20.01.2020 року прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 05.11.2018 року і до повноліття дитини. З грудня 2017 року по серпень 2019 року він не працював, перебував на обліку в міському центрі зайнятості, в той же час передавав гроші на утримання дитини на загальну суму 19369,85 грн.. З серпня 2019 року відповідач працевлаштувався та з його доходу утримуються аліменти на дитину за рішенням суду та на підставі постанови приватного виконавця заборгованість за кредитним договором (що був укладений в період шлюбу в інтересах сім`ї) на користь АТ КБ «Приватбанк». Просив визнати вказані обставини винятковими та розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по аліментам за період 05.11.2018 року по 05.12.2019 року на один рік.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, і задовольнити його заяву у повному обсязі. Вказує, що виникнення у нього обов`язку щомісяця здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором від 13.10.2010 року за рахунок заробітної плати, як єдиного джерела доходів, суттєво впливає на його майновий стан. Зазначає, що розмір його середньомісячної заробітної плати становить 7960,63 грн., а середня зважена сума утриманих із заробітної плати грошових коштів на погашення кредиту складає 1183,00 грн., і разом із цим платежем сума щомісячних відрахувань по аліментам складає 3683,00 грн., що є 46% його доходу. У зв`язку з цим, вважає, що дана обставина у відповідності до ч. 3 ст. 435 ЦПК України та ч. 1 ст. 197 СК України є підставою для розстрочення оплати частини зобов`язань за аліментами за попередній період з 05.11.2018 року по 05.12.2019 року.

ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що заявник посилається на матеріальний стан та обставини, добровільної сплати аліментів в період розгляду справи судом, які не дають йому змоги сплатити заборгованість по аліментам, проте наведені заявником обставини на думку суду взагалі не є такими, з якими закон пов`язує розстрочку виконання рішення суду, оскільки рішенням суду стягнуто саме аліменти, а не заборгованість за ними. Таким чином, заявником не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 77, 78, 81 ЦПК України, які б давали підстави для розстрочення виконання рішення суду, а наведені ним підстави, не є такими, що свідчать про їх винятковість. Крім того, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції керувався принципами верховенства права, обов`язковістю виконання судових рішень, відсутності виключних обставин для розстрочення виконання рішення про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а також з того, що розстрочення виконання рішення може негативно вплинути на інтереси неповнолітньої дитини.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно доч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеної норми вбачається, що суд може змінити спосіб виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин та тільки у випадку відкриття виконавчого провадження.

Відповідно доч. 1 ст. 33 України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

До обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим закон відносить хворобу сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо.

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання", суду потрібно мати на увазі, що відповідно до норм цивільного та господарського процесуальних кодексів України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК Українидитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

ЄСПЛ вказує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v.UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 5.11.2018року, до моменту досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки Дарницької районної філії Київського міського центру занятості від 12.02.2019 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в центрі зайнятості з 12.02.2019 року.

З 23.05.2019 року ОСОБА_1 працює на посаді завідувача складу адміністративно-господарської служби Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій середньомісячна заробітна плата становить 7960,63 грн..

Постановою приватного виконавця від 15.05.2020 року звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса на користь АТ КБ «Приватбанк» в сумі 134344,55 грн..

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва 20 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування заяви зазначив, що 20.01.2020 року прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 05.11.2018 року і до повноліття дитини. З грудня 2017 року по серпень 2019 року він не працював, перебував на обліку в міському центрі зайнятості, в той же час передавав гроші на утримання дитини на загальну суму 19369,85 грн.. З серпня 2019 року відповідач працевлаштувався та з його доходу утримуються аліменти на дитину на рішенням суд та на підставі постанови приватного виконавця заборгованість за кредитним договором (що був укладений в період шлюбу в інтересах сім`ї) на користь АТ КБ «Приватбанк». Просив визнати вказані обставини винятковими та розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по аліментам за період 05.11.2018 року по 05.12.2019 року на один рік.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 до скарги були долучені докази, які останній до суду першої інстанції не надавав, а саме: копія листа Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій від 20.11.2020 року №066/1-662 про суми, що утримуються із заробітної плати щомісяця (20%) на погашення заборгованості по кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги докази ОСОБА_1 , що були долучені до апеляційної скарги, оскільки останній не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до місцевого суду з причин, що не залежали від його волі.

Крім того, указані докази не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки підтверджують обставини, які існували до прийняття судового рішення про стягнення аліментів.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, спосіб виконання судового рішення не може змінюватись без наявності законних на це підстав.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення, оскільки вказані в заяві про розстрочку виконання рішення суду та в апеляційній скарзі обставини, у розумінні статті 435 ЦПК України, не можуть бути віднесені до виняткових і таких, що істотно ускладнюють та роблять неможливим виконання рішення суду та дають підстави для розстрочення виконання рішення суду щодо сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що виникнення у нього обов`язку щомісяця здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором від 13.10.2010 року за рахунок заробітної плати, як єдиного джерела доходів, суттєво впливає на його майновий стан. А також те, що розмір його середньомісячної заробітної плати становить 7960,63 грн., а середня зважена сума утриманих із заробітної плати грошових коштів на погашення кредиту складає 1183,00 грн., і разом із цим платежем, сума щомісячних відрахувань по аліментам складає 3683,00 грн., що є 46% його доходу, а тому вважає, що дана обставина у відповідності до ч. 3 ст. 435 ЦПК України та ч. 1 ст. 197 СК України є підставою для розстрочення оплати частини зобов`язань за аліментами за попередній період з 05.11.2018 року по 05.12.2019 року. Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки обставини на які посилається заявник, не мають характер особливих або виняткових, у зв`язку із чим не є підставами для розстрочення виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви та вірно застосував до даних правовідносин положення ст. 435 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києвавід 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено «02» лютого 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко