Справа № 204/1983/21
Провадження № 2/204/1160/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський Агрегатний завод», про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ») в якій, позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 131460 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з червня 2001 року працювала на Дніпропетровському агрегатному заводі, який наразі має назву АТ «Дніпропетровський Агрегатний завод»». В 2020 році на заводі виникли проблеми з виплатою заробітної плати. Позивачем 10 червня 2020 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням. Жодних документів про звільнення відповідач позивачу не надав. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні. На її неодноразові звернення до керівництва та бухгалтерії заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. Більш ніж через півроку, лише 23.02.2021 року відповідачем було здійснено виплату боргу із заробітної плати в сумі 30 156 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 25 660 грн. Виплата коштів проводилася у приміщенні відповідача, шляхом видачі готівки, за отримання якої позивач розписувалася у відомостях за кожний місяць. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 19.03.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 19.03.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Також, судом будо витребувано від відповідача відомості щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати.

Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працювала у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як було встановлено судом, заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 було подано відповідачу 10.06.2020 року, отже, 2406.2020 року є останнім робочим днем та датою звільнення позивача.

У позовній заяві ОСОБА_1 наполягає на тому, що з червня 2020 року АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» не в повному обсязі виплачувало нараховану йому заробітну плату, після чого, 10.06.2020 року вона написала заяву про звільнення, за якою позивача АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» мав звільнити з 25.06.2020 року, однак у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми не ознайомив з відповідним наказом про звільнення та не видав трудову книжку з відповідним записом. В свою чергу, відповідач здійснив розрахунок з позивачкою лише 23.02.2021 року.

У зв`язку з цим, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 19.07.2020 року було витребувано у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» інформацію щодо нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 з 01.01.2020 року до моменту остаточного розрахунку.

Вказану вимогу суду АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 8 листопада 2020 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та несвоєчасності розрахунку при звільненні, окрім того, відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту несвоєчасності розрахунку при звільненні, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з 25.06.2020 року по 23.02.2021 року відповідач не здійснював повний розрахунок при звільненні позивачки.

Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з січня 2019 року по березень 2020 року, та, зокрема, у розмірі 45 710,63 грн., зазначивши, що вказана сума є належною позивачу до стягнення, як різниця між нарахованою за вказаний період заробітною платою (93280,63 грн.) та частково виплаченою відповідачем (47570 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У позовній заяві позивач наполягає на тому, що розрахунок з нею було здійснено лише 23.02.2021 року, а наказ про її звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Однак, як встановлено судом, відповідач ні в день звільнення, ні наступного дня не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату, не здійснив оплату компенсації за невикористані дні відпустки, здійснивши вказані дії лише 23.02.2021 року.

Суд враховує роз`яснення, викладені у п. 20 зазначеної Постанови ВСУ, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, встановлено, що згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок).

Абзацом третім пункту 2 вказаної норми визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом четвертим пункту 2 вказаної норми визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

В свою чергу, позивачем на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, надано відповідний розрахунок, яким позивачем визначено суму компенсації середнього заробітку в розмірі 131 460 грн. станом на 23.02.2021 року. Суд погоджується з зазначеним розрахунком проведеним позивачем з дотриманням вищезазначеного порядку, як таким, що належним чином деталізований, є арифметично правильним та неточностей в собі не містить. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, так само, як не було надано власного контррозрахунку таких сум.

Таким чином, судом встановлено, що на момент звільнення позивача, 25.06.2020 року, з останнім повний розрахунок проведено не було та здійснено лише 23.02.2021 року. Відповідачем жодним чином не спростовувалися зазначені обставини, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1314,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 3,4, 38, 47, 115, 116, 233, 235, 238 КЗпП України, ст. ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський Агрегатний завод» (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Щепкіна, буд. 53, ) про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131 460 грн., судові витрати по справі у розмірі 1 314 грн. 60 коп., а всього 132 774 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська