Провадження № 4-с/761/194/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря Литвин О.О.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Стельмах Олеся Олександрівна на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2019 на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вищевказана скарга, в якій заявник просить поновити строк на звернення до суду для оскарження дій державного виконавця; визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Стельмах Олесі Олександрівни в частині накладення арешту на банківський рахунок, відкритого на його ім`я в АТ КБ «ПриватБанк», на який перераховується заробітна плата (грошове забезпечення), та зняти арешт з даного рахунку.

В обґрунтування скарги посилається на те, що про накладення арешту на рахунок, який використовується для виплати заробітної плати, йому стало відомо під час телефонної розмови з працівником АТ КБ «ПриватБанк» після того, як він не зміг здійснити перерахунок коштів з рахунку на рахунок. На прохання надати більш детальну інформацію щодо накладення арешту оператор банку повідомив лише, що арешт накладено на підставі виконавчого листа №761/27284/17.

Станом на 27.09.2019 копії постанови виконавця та інші документи виконавчого провадження йому не надходили.

31.09.2019 ним було направлено на ім`я начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва скаргу на неправомірні дії державного виконавця. Однак, відповіді він не отримав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26.11.2019 скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця та начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 24.03.2020 скаргу було призначено справу до розгляду на 17.04.2020 о 13 год. 00 хв.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2020 провадження у вищевказаній справі було закрито

Постановою Київського апеляційного суду від 14.04.2021 ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2020 було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2021 справу була розподілена судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.05.2021 справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у відкритого судовому засіданні на 12.10.2021 об 11 год. 30 хв.

12.10.2021 розгляд справи було відкладено на 01.12.2021 на 14 год.

В судовому засіданні заявник скаргу підтримав, просив задовольнити.

Заінтересована особа головний державний виконавець Шевченківського районного ВДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стельмах О.О. - в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомляла.

Заслухавши заявника, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Шевченківського районного ВДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стельмах О.О. від 22.05.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 56445687 з виконання виконавчого листа №761/27284/17, виданого 03.05.2018 Шевченківським судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 боргу у сумі 103512, 12 грн.

В подальшому, державним виконавцем 30.08.2019 винесена постанова про арешт коштів боржника, накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться, зокрема, на рахунку АТ «ПриватБанк.

Також, даною постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках банках, а також, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом,+6 та належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми стягнення, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 114063, 33 грн. Згідно з п. 2 цієї постанови визначено її копію направити на виконання до банківських, інших фінансових установ та сторонам виконавчого провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем. Крім того, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 24.03.2016, з терміном дії - довічно.

Згідно з довідкою АТ КБ «Приват Банк» від 09.10.2019 ОСОБА_1 15.12.2016 відкрив в АТ КБ «Приватбанк» картку № НОМЕР_3 …..4082 (№SAMDNWFC6 від 09.06.2016), на яку отримує цільові зарахування з призначенням «Зарплата» військова частина НОМЕР_4 (ЄРДПОУ НОМЕР_5 ) та «Соціальна допомога» від УПСЗН м. Київ.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Загальний порядок звернення стягнення на кошти боржника визначено у розділі VII Закону.

Відповідно до ч.1 ст.48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (ч. 2 ст.48 Закону). При цьому, ст.48 Закону встановлює перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Згідно із частиною 3 статті 52 Закону 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. У своїй постанові від 17.01.2020 по справі №340/1018/19 Верховний Суд роз`яснив, що саме слід вважати рахунками зі спеціальним режимом. Верховним Судом було зроблено висновок, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Держбюджету, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. До таких рахунків також належить й пенсійний.
Частинами 1-3 ст.56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Статтею 59 Закону передбачено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. При цьому, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 статі 59 Закону підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Між тим, статтями 68-70 Закону передбачений окремий порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсії та інші доходи боржника.

Так, ст. 68 Закону встановлено умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах (ч. 2 ст. 48 Закону), відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

За ч. 1 ст. 70 Закону розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Статтею 43 Конституції України унормовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом
Норми статті 41 Конституції України встановлюють принцип непорушності права приватної власності.
Тобто, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання, зокрема заробітної плати, а відтак, має захищати такі рахунки, виокремлення яких належить до повноважень виконавчої служби, правовою основою діяльності яких, є Конституція України, цей Закон, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Звертаючись до суду заявник вказував, що накладення арешту на його банківський рахунок, який призначений для виплати заробітної плати (грошового забезпечення), унеможливлює своєчасну виплату йому заробітної плати та інших виплат, що призводить до порушення його конституційних прав.

Отже, враховуючи те, що на зазначений заявником картковий рахунок надходять заробітна плата та соціальні виплати, зважаючи на те, що державним виконавцем порушено порядок, встановлений ст. 68 Закону щодо умов звернення стягнення на такі виплати, підстави для накладення арешту на такий рахунок заявника відсутні. Доказів зворотного не надано.

Крім того, ч. 1 ст. 28 Закону визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, державним виконавцем не були надані будь-які докази повідомлення заявника щодо отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження та арешт коштів боржника.
Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що підлягає поновленню строк для звернення до суду зі скаргою у порядку ст. 447 ЦПК України, як такий, що пропущений з поважних причин, а також підлягає задоволенню скарга заявника в частині зняття арешту з рахунку в АТ КБ «Приватбанк» зі спеціальним режимом.

Керуючись ст. ст. 46, 129 Конституції України, 60-79, 89, 447-451 ЦПК України, ст. ст. 68-70, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа: Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Стельмах Олеся Олександрівна на дії державного виконавця задовольнити частково.
Зняти арешт з карткового рахунку № НОМЕР_6 (угода №SAMDNWFC6 від 09.06.2016), відкритого 15.12.2016 в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для отримання цільових зарахувань з призначенням «Зарплата» військова частина НОМЕР_4 (ЄРДПОУ 24308636) та «Соціальна допомога» від УПСЗН м. Київ.

В іншій частині відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Н.В. Сіромашенко