ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9487/21 Справа № 206/2709/20 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК про стягнення безпідставно списаних коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна. В обґрунтування свої вимог позивач зазначив те, що 17.05.2019 року від ПАТ Банк Уралсиб надійшло доручення щодо здійснення переказу грошових коштів у сумі 18000 RUR отримувачу «Мария Аккузина». Так, в рамках обслуговування та будучи користувачем послуг Банку відповідач через Internet banking «Приват-24», з урахуванням ідентифікації клієнта та за наявності доступів, 17.05.2019 року о 18.00 год. через програмний комплекс банку в мобільному додатку на гривневу карту НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримала переказ коштів системи WesternUnion, однак, замість переказуваної суми 18000 російський рублів отримала 18000 доларів США. Відповідачка скористалася грошовими коштами у розмірі 464100 грн. на свій розсуд. Після неодноразових перемовин з відповідачкою, з її боку було повернуто лише частину безпідставно набутих грошових коштів, а саме суму у розмірі 201500 грн. Остання сума у розмірі 262540 грн. не повернута. Представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 262540 грн. та понесені судові витрати (а.с.1-4).

19.05.2021 року від ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) надійшла зустрічна позовна заява до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, відповідно до якої вона посилалась на ті обставини, що грошові кошти у розмірі 18000 доларів США були перераховані та отримані нею правомірно, просила стягнути з відповідача суму безпідставно списаних коштів у розмірі 201500 грн. (а.с.60-62).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна задоволенні.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість з безпідставно набутого майна, а саме, грошових коштів у розмірі 262540 грн., а також судові витрати по справі в сумі 3938,10 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних коштів відмовлено (а.с.87-89).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у позовні вимоги АТ КБ ПРИВАТБАНК - відмовити та задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі (а.с. 91-93).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 17 травня 2019 року о 18.00 год. через програмний комплекс банку в мобільному додатку на гривневу карту НОМЕР_1 ОСОБА_3 отримала переказ коштів системи WesternUnion, однак, замість переказуваної суми 18 000,00 російський рублів отримала 18 000 доларів США, що станом на 17.05.2019 року за курсом становило 470 700 грн., з яких 201500 грн., 31 травня 2019 року було списано банком з рахунку відповідача (а.с.5-7).

Коштами у розмірі 9 951,85 доларів США, що за курсом на день конвертації складало суму у розмірі 262 540 грн., ОСОБА_3 скористалась на власний розсуд та на письмову вимогу банку про повернення безпідставно набутих грошових коштів, остання жодним чином не відреагувала та вказана сума боргу, відповідачем банку повернута не була (а.с.12).

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачу помилково перераховано позивачем на банківський рахунок грошові кошти в сумі 262 540,00 грн., які відповідач на цей час добровільно не повернув.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд 1 інстанції виходив того, що вони не підлягають задоволенню, оскільки грошові кошти у розмірі 201 500,00 грн., були правомірно списані банком з рахунку відповідача, а тому відсутні підстави для їх повернення останній.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

З наданого банком доручення на здійснення переказу грошових засобів вбачається, що до видачі ОСОБА_3 мала отримати грошовий переказ через систему WesternUnion у розмірі 18000 рублів 00 копійок, натомість помилково на її картковий рахунок були перераховані кошти у розмірі 470700 грн., що еквівалентно 18000 доларів США.

А тому ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 18000 доларів США, були отримані безпідставно.

Встановивши, що між сторонами будь-яких договірних відносин не існує, відповідач безпідставно набув належні позивачу кошти, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про застосування до виниклих відносин ст.1212 ЦК України, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого застосування статті 1212 ЦК України на увагу не заслуговують.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами правомірність набуття 17 травня 2019 року зазначених спірних коштів.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на ч.1 ст.1215 ЦК України, відповідно до якої не підлягає поверненню безпідставно набута допомога, а відповідно до доручення на здійснення переказу УралсибБанк, мета переказу матеріальна допомога, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана норма не стосується спірних правовідносин.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: