Справа № 287/146/20
У х в а л а

"30" листопада 2021 р. м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Винар Л.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена судді Винару Л.В.

25.11.2021 року на запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація з Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідача по справі ОСОБА_5 .

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З позовної заяви вбачається, що позивачами не дотримані норми ст. 175 ЦПК України, а саме:

- не зазначено ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці;

- відсутні відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

- не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

У вступній частині позовної заяви позивачі зазначають, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Також, у прохальній частині позовної заяви позивачі просять визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 . Проте, з інформації Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області від 10.11.2021 року № 1306 вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тому в цій частині позовну заяву слід уточнити.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

У своїй позовній заяві позивачі зазначають про те, що визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно для зняття його з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», при цьому, позивачами не викладено обставин того, що їм перешкоджає звернутися безпосередньо до відповідача із пропозицією добровільно останньому знятися із реєстраційного обліку в належному їм житлі. Тобто, позивачами не викладено обставин та не зазначено доказів реального існування спору з приводу заявленої позовної вимоги та того, що вичерпані всі інші можливості його досудового врегулювання.

Також, частиною 4 ст. 177 ЦПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною собою, сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб.

Згідно ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачами є чотири фізичні особи, які заявили одну позовну вимогу немайнового характеру, а тому в силу вимог Закону України «Про судовий збір» судовий збір за такою вимогою повинен бути сплачений кожним позивачем у розмірі, встановленому статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру, а саме по 840,80 грн.

З доданих до позовної заяви квитанцій вбачається, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожним окремо, сплачений судовий збір у розмірі 210 грн. 20 коп.

Таким чином, позивачам необхідно доплатити судовий збір згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» та надати до суду підтверджуючі документи про сплату судового збору.

При цьому, суд звертає увагу позивачів, що за практикою ЄСПЛ вимога про сплату зборів судам у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (рішення від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Case of Kreuz v. Poland), заява №28249/95, п. 60).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст.95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку встановленому чинним законодавством.

При цьому копії документів, які додаються позивачами до позовної заяви не засвідчені належним чином, що свідчить про не відповідність позовної заяви приписам ЦПК України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п.36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Поряд із цим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Таким чином, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання заявником умов реалізації права на звернення до цього суду з заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку, про залишення позовної заяви без руху із наданням строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258, 260 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без руху.

Надати позивачам строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, роз`яснивши, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.В.Винар