ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 639/2850/20-ц

провадження № 22ц/818/1207/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 , представниця скаржника ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року в складі судді Гаврилюк С.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з скаргою на бездіяльність Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Скарга мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2010 року стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 94 096,67 грн та судові витрати в розмірі 1 120,49 грн в рівних частках з кожного.

На виконання вказаного судового рішення 01 вересня 2010 року видано виконавчий лист № 2-485/10, який пред`явлено до примусового виконання.

Постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 24 січня 2011 року відкрито виконавче провадження № 26300913 та накладено арешт на все нерухоме майно, належне йому в межах суми 94 096,67 грн, а також постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 15 лютого 2013 року накладено арешт на все його майно.

Постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11 серпня 2014 року виконавче провадження № 26300913 закінчено з направленням виконавчих документів за належністю до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року частково скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2010 року в частині стягнення з нього грошових коштів в розмірі 94 096,67 грн на користь банку і в задоволенні позовних вимог до нього відмовлено.

Зазначив, що як вбачається з відповіді Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції № 39275 від 18 лютого 2020 року арешт накладався Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції постановою про відкриття виконавчого провадження, тому для вирішення питання про зняття арешту слід звертатися до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Із відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що виконавче провадження № 26300913 закінчено та направлено за належністю до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

01 квітня 2020 року він знову звернувся до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з клопотанням про зняття арешту, на що отримав відповідь про відсутність станом на час звернення відкритих виконавчих проваджень на його ім`я та відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника.

Вважав, що Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вчинено протиправну бездіяльність щодо невчинення дій про закінчення виконавчого провадження, зняття арештів з усього майна боржника щодо виключення відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників.

Просив поновити пропущений з поважних причин строк на подання даної скарги; визнати протиправною бездіяльність Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо відмови в задоволенні його клопотання від 01 квітня 2020 року про зняття арештів, накладених постановами від 24 січня 2011 року та від 15 лютого 2013 року у виконавчому провадженні № 26300913 на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2010 року за виконавчим листом від 01 вересня 2010 року; зобов`язати Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) закінчити виконавче провадження № 26300913 щодо нього; зняти арешт на нерухоме його майно, накладений постановою від 24 січня 2011 року в межах виконавчого провадження № 26300913; скасувати запис про арешт, накладений постановою від 24 січня 2011 року за виконавчим провадженням № 26300913, внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під реєстраційним № 11475582; зняти арешт, накладений постановою від 15 лютого 2013 року в межах виконавчого провадження № 26300913 на транспортні засоби: «IVECO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1990 року випуску, синього кольору, «MAZDA 323», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1989 року випуску, сірого кольору, ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1999 року випуску, коричневого кольору, належні йому; виключити відомості про нього з Єдиного реєстру боржників у зв`язку з виконавчим провадженням № 26300913; всі судові витрати покласти на Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року скаргу ОСОБА_1 в частині вимог щодо зобов`язання Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) закінчити виконавче провадження № 26300913 щодо ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував його докази та побудував своє судове рішення лише на бездоказовому листі Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про те, що провадження за № 26300913 на виконанні не перебувало, а тому підстав знімати арешти не було. Вказав, що саме Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) здійснювались та завершені виконавчі дії за виконавчим листом № 2-485/10. Зазначив, що, завершуючи виконавче провадження за дублікатом виконавчого листа № 2-485/10 від 29 березня 2013 року на підставі частини 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, виконавча служба зобов`язана була зняти арешти, накладені постановами від 24 січня 2011 року та від 15 лютого 2013 року. Вказав, що можливість зняття арешту з майна боржника за завершеним виконавчим провадженням передбачено також Інструкцією з організації примусового виконання рішень. Вважав, що не зняття арештів виконавчою службою з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу, відсутності законодавчих застережень, а також підстав для продовження арештів внаслідок скасування рішення, в забезпечення якого вони накладались, відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо боржника, а також відомостей про несплату ним виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби. Вказав, що обраний ним спосіб захисту порушеного права є правильним.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

01 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів, яку задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що у випадку повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець позбавлений права самостійно зняти арешт, накладений на майно боржника. Таким чином, Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо не зняття арешту з майна боржника, тому права боржника ОСОБА_1 не підлягають захисту, як такі, що не порушені.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про зняття арешту з майна в порядку цивільного судочинства, пред`явивши відповідний позов.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2010 року по справі № 2-485/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов банку задоволено; стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором № М-015-08-ФО-02 від 18 лютого 2008 року в розмірі 94 096,67 грн, в тому числі, суму простроченої заборгованості за кредитом - 11 730,42 грн, суму строкової заборгованості за процентами - 157,97 грн, суму простроченої заборгованості за процентами - 940,48 грн, пеню за прострочення погашення кредиту - 63 664,05 грн, пеню за прострочення погашення процентів - 17 603,75 грн; стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 державне мито в розмірі 100,49 та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн в рівних частинах з кожного (а.с.23).

На виконання вказаного рішення 01 вересня 2010 року Жовтневим районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2-485/10, а 29 березня 2013 року Жовтневим районним судом м. Харкова - дублікат виконавчого листа № 2-485/10.

Постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 26300913 від 15 лютого 2013 року накладено арешт на автомобіль «IVECO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1990 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , синього кольору; автомобіль «MAZDA 323», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1989 року випуску, сірого кольору номер двигуна НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 ; автомобіль ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1999 року випуску, легковий В, коричневого кольору, номер двигуна НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_8 , що належить боржнику ОСОБА_1 , а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.21).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо суб`єкта № 206500110 від 09 квітня 2020 року вбачається, що постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 24 січня 2011 року про відкриття виконавчого провадження № 155/5 накладено арешт на все нерухоме майно в межах 94 096,67 грн, яке належить ОСОБА_1 (а.с.55).

З ВП - спецрозділу вбачається, що виконавче провадження № 26300913 закінчено 11 серпня 2014 року на підставі пункту10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (направлення виконавчого документа за належністю до відділу державної виконавчої служби (а.с.16 зворот-18, 52-53).

Постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 37507506 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-485/10, виданого 29 березня 2013 року Жовтневим районним судом м. Харкова, закінчено на підставі пункту 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (а.с.101-102, 104).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 44779015 від 29 березня 2017 року виконавчий лист № 2-485/10, виданий 29 березня 2013 року Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» боргу в розмірі 373,50 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року (а.с.56).

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 44779126 від 29 березня 2017 року виконавчий лист № 2-485/10, виданий 29 березня 2013 року Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» боргу в розмірі 94 096,67 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року (а.с.57).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 16 серпня 2010 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року скасовано в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором № М-15-08-ФО-02 від 18 лютого 2008 року в розмірі 94 096,67 грн та в частині стягнення з ОСОБА_1 виплат по сплаті судового збору; у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № М-15-08-ФО-02 від 18 лютого 2008 року - відмовлено (а.с.24-26).

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заяву, в якій, зокрема, просив зняти арешт з його нерухомого майна, на що йому надано відповідь № 39275 від 18 лютого 2020 року, в якій повідомлено про те, що на примусовому виконанні перебували наступні виконавчі провадження: ВП № 44779126 з примусового виконання виконавчого листа № 2-485/10 від 29 березня 2013 року, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» заборгованості у розмірі 94 096,67 грн, яке в подальшому завершено на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 1999 року (відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними); ВП № 44779015 з примусового виконання виконавчого листа № 2-485/10 від 29 березня 2013 року, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» заборгованості в розмірі 373,50 грн, яке в подальшому завершено на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 1999 року. Відносно зняття арешту за реєстраційним номером № 11475582 звернуто увагу на те, що арешт накладено Дзержинським ВДВС ХМУЮ постановою про відкриття виконавчого провадження 155/5 від 24 січня 2011 року. Для вирішення питання про зняття арешту запропоновано звернутися до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с.14,15, 48,49).

14 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заяву, в якій, зокрема, просив зняти арешт з його нерухомого майна, на що йому надано відповідь № 37102/14.6-39 від 26 лютого 2020 року, в якій повідомлено про те, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження №№ 26300913, 37507506, 37508102 з примусового виконання виконавчих листів № 2-485, виданих Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення коштів з ОСОБА_1 . В результаті вжитих заходів виконавчі провадження були закінчені 11 серпня 2014 року на підставі пункту 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлені до Московського ВДВС ХМУЮ. На теперішній час відкритих виконавчих проваджень за виконавчими листами № 2-485/10, виданих Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення коштів з ОСОБА_1 , у відділі не перебувають (а.с.16,19, 50,51).

02 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заяву від 01 квітня 2020 року, в якій просив зняти арешти, накладені постановами від 24 січня 2011 року та 15 лютого 2013 року, на яку надано відповідь № 61366 від 09 квітня 2020 року про те, що станом на 09 квітня 2020 року відсутні підставі для зняття арешту з майна боржника та запропоновано звернутися до суду для подальшого вирішення питання в судовому порядку, а також про те, що станом на 09 квітня 2020 року відкритих виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_1 на примусовому виконанні в Московському відділі державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не перебуває (а.с.4,5,6, 54).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення вимог статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 1999 року, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частинами 1 та 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 1999 року передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом з тим повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону.

Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають. Такий механізм запроваджено законодавцем з метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Матеріали справи свідчать про те, що виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення, для задоволення вимог стягувача. Цю постанову ухвалено раніше ніж було ухвалено судове рішення про відмову банку в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. ОСОБА_1 зазначену постанову не оскаржував, до стягувача не звертався. Станом на день звернення ОСОБА_1 до виконавчої установи з заявою про зняття арештів виконавчі провадження відсутні.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 підтвердила ці факти, однак, наполягала на задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що під час повернення виконавчого документу стягувачу згідно пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не передбачено зняття арешту з майна боржника, та не існувало ще судове рішення про відмову банку у задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_1 , у державного виконавця не було підстав для зняття арешту.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки виконавчі документи повернуто стягувачу - Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Фінанси та Кредит», виходячи з вимог пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», постановами Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 44779015, ВП № 44779126 від 29 березня 2017 року, що не є підставою для зняття арешту з майна боржника в силу вимог частини 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження.

Таким чином, у діях державного виконавця відсутні порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», а права ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, не порушені.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 (провадження № 61-1589св19).

Даних щодо закінчення виконавчого провадження, чи визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку зі скасуванням судового рішення в частині, що стосується ОСОБА_1 , на підставі якого видано такий документ матеріали справи не містять.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином виконано вимоги ЦПК України щодо оцінки доказів, законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно досліджено обставини у справі.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 про те, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий лист скасовано в частині щодо нього, унаслідок чого необхідно задовольнити його скаргу, оскільки відповідних дій сторонами виконавчого провадження вчинено не було. Постанова державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» не виносилася.

Також, є безпідставним посилання заявника на порушення його прав, як власника, захист яких передбачено статтею 41 Конституції України та статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, оскільки спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт відсутній і таке право заявника ніким не оспорюється.

Обов`язковими підставами визнання рішень, дій чи бездіяльності виконавця є не лише сам по собі факт недотримання ним вимог Закону України «Про виконавче провадження», а порушення прав сторони виконавчого провадження.

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, а тому з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях державного виконавця порушення вимог чинного на час вчинення виконавчих дії законодавства.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 лютого 2021 року.