ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2021 року м. Чернівці Справа № 726/1081/20
Провадження №22-ц/822/142/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І. Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» про стягнення середнього заробітку,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Мілінчук С.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Компаньйон Фінанс» про стягнення середнього заробітку, в подальшому позовні вимоги було збільшено.

Посилався на те, що з 19.04.2016 року він працював у ТОВ «Компаньйон Фінанс» на посаді менеджера із кредитування. У жовтні 2016 року був призваний до строкової військової служби та прийняв військову присягу. 19.05.2017 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу із строком дії три роки. 18.05.2020 року його було звільнено з військової служби на підставі наказу 16 НАК ТГЦ КСП Збройних Сил України від 15.04.2020 року №3-К.

За час проходження військової служби позивач отримував середню заробітну плату з місця основної роботи до лютого 2018 року. Після звільнення із лав збройних сил України ОСОБА_1 вирішив повернутись до виконання трудових обов`язків за основним місцем роботи, однак за вказаною адресою знаходилась інша юридична особа.

За зареєстрованою юридичною адресою відповідача в АДРЕСА_1 позивачем було направлено лист із заявою надати трудову книжку та довіку про отримані доходи за період роботи, однак згідно відповіді Чернівецького ОВСЗ від 08.07.2020 року ТОВ «Компаньйон Фінанс» за даною адресою не знаходиться.

Зазначає, що по теперішній час йому невідомо про місцезнаходження його трудової книжки, наявність чи відсутність наказу про його звільнення, причини невиплати середньої заробітної плати, а також можливість чи відсутність можливості продовження виконання трудових обов`язків.

За останні місяці роботи позивачем було отримано 9426,75 грн за 65 робочих днів, таким чином середньо-денний заробіток складає 9426,75 / 65 = 145,03 грн. Враховуючи те, що йому не було виплачено середнього заробітку з 19.05.2018 по 19.05.2020 року за 499 робочих днів, а також не здійснено розрахунок при звільненні та не повернуто трудову книжку із моменту закінчення його військового контракту, просив суд із врахуванням збільшених позовних вимог стягнути із відповідача на його користь збережений заробіток за час проходження військової служби у розмірі 92930,60 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Компаньйон Фінанс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на військовій службі за контрактом (у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці) у період із 16.05.2018 року по 18.05.2020 року у розмірі 101703 грн, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «Компаньйон Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу заявник мотивує тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначає, що судом поверхнево з`ясовано обставини справи та не надано жодної оцінки доказам по справі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Садгірського районного суду м. Чернівці саме за стягненням середнього заробітку, який не є складовою частиною заробітної плати, а тому на таку позовну вимогу не поширюється ч.2 ст. 233 КЗпП України, а діє загальний строк, установлений ч.1 ст. 233 КЗпП України, який складає 3 місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, позивачем у позовній заяві здійснено невірний розрахунок середнього заробітку, позивач помилково виходив не з останніх двох місяців, що були фактично ним відпрацьовані, а за квартал 2016 року. З огляду на це, розрахунок середнього заробітку здійснено з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Чернівецького апеляційного суду.
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону відповідає повній мірі.

Судом встановлено, що згідно довідки №3 від 01.09.2020 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Компаньйон Фінанс» із 19.04.2016 року та займав посаду молодшого менеджера із надання кредитів.

Згідно копії мобілізаційного розпорядження, відомостей із військового квитка серії НОМЕР_1 та довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №3/25/110 від 24.10.2016 року та 19.10.2016 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу.

Згідно Наказу №784-к від 19.10.2016 року, виданого директором із ТОВ «Компаньйон Фінанс», ОСОБА_1 було звільнено від роботи з 19.10.2016 року на період проходження військової служби із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

Встановлено також, що ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу із строком дії три роки, який набрав чинності із 19.05.2017 року.

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 15.04.2020 року № 3-РС чинність контракту про проходження військової служби припинено із 18.05.2020 року.

Відповідно до Наказу № 312-к від 31.05.2018 року, виданого в.о. директора ТОВ «Компаньйон Фінанс», у зв`язку із закінченням строкової військової служби та відсутністю зв`язку із працівником, ОСОБА_1 було припинено виплату середнього заробітку із 16.05.2018 року до вияснення обставин.

Отже, між сторонами існує спір про право позивача на отримання виплат від роботодавця за період проходження військової служби.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 було виплачено середню заробітну плату за період із 19.10.2016 року по 16.05.2018 рік, такі виплати проводились з урахування 18-місячного строку проходження військової служби. Однак, припиняючи виплату середнього заробітку відповідачем не враховано ту обставину, що ОСОБА_1 після припинення проходження строкової служби було укладено контракт від 19.05.2017 року про проходження громадянами України служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу із строком дії три роки.

Через те, що ТОВ «Компаньйон Фінанс» не вдалось отримати відомості про те, чи закінчив ОСОБА_1 проходження військової служби, позивачу було зупинено виплату середньомісячної заробітної плати. Однак, наведені причини, з яких ОСОБА_1 було припинено відповідні виплати, не можуть бути підставою для визнання дій відповідача обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений

в абзаці 7 ст.5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, який набрав чинності 18 березня 2014 року, був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію».
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч. 3 цього закону (в редакції, чинній на час укладення позивачем контракту) для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів випливає, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Зазначені висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/203/17-ц (провадження № 61-30215св18), від 20 червня 2018 року у справі № 631/1919/16-ц (провадження № 61-15415св18), від 10 липня 2019 року у справі № 263/13585/18 (провадження № 61-10045св19).

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 суд зазначив, що наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.
Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До таких гарантій, установлених ст. 12 Закону України «Про оплату праці», належить, зокрема, час виконання державних обов`язків.

Зазначені норми спростовують твердження апелянта щодо обмеження права звернення позивача з такими вимогами строком позовної давності, про який було заявлено, а посилання на правовий висновок Верховного суду у постанові від 24.04.2019 року (справа №607/14495/16-ц) не тільки не підтверджує позицію апелянта, а навпаки п.38 цієї постанови її спростовує.

Відповідно до ч. 7 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.
Згідно ч. 5 ст. 34 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» персональний облік призовників і військовозобов`язаних передбачає облік відомостей щодо призовників і військовозобов`язаних за місцем їх роботи або навчання та покладається на керівників підприємств, установ, організацій і закладів освіти незалежно від підпорядкування і форм власності.
Постановою КМУ від 07.12.2016 року № 921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних. визначено кількість осіб, відповідальних за ведення військового обліку на підприємствах, в установах та організаціях за наявності на військовому обліку: від 501 до 2000 призовників і військовозобов`язаних - одна особа; від 2001 до 4000 призовників і військовозобов`язаних - дві особи і т.д.

Згідно п. 38 Порядку, персональний облік призовників і військовозобов`язаних на підприємствах, в установах та організаціях ведеться згідно з типовою формою первинного обліку № П-2 Особова картка працівника, затвердженою спільним наказом Держкомстату та Міноборони від 25 грудня 2009 р. № 495/656, у розділі II якої зазначаються відомості про військовий облік.
Згідно п. 46 порядку, звіряння даних особових карток призовників і військовозобов`язаних, які працюють (навчаються) на підприємствах, в установах та організаціях, з обліковими даними документів районних (міських) військових комісаріатів здійснюється згідно з графіком звіряння, який затверджується розпорядженням голови відповідної районної держадміністрації або рішення міської ради.
Таким чином, саме на посадових осіб підприємств установ та організацій, де працюють призовники та військовозобов`язані, покладено обов`язок щодо фіксації, аналізу, документального оформлення документів щодо таких осіб, які знаходяться у трудових відносинах із підприємством, що спростовує заперечення відповідача щодо необізнаності позивача про повідомлення виконання працівником військового обов`язку.
Частиною 3 ст. 24, ч. 5, 11 ст. 26, ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із закінченням строку контракту.

Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Чинними нормативними актами (в т.ч. і у галузі трудових правовідносин) не передбачено обов`язку військовослужбовця чи військовозобов`язаного (після звільнення із військової служби) повідомляти роботодавця про період проходження ним військової служби.

ОСОБА_1 , ставши 19.05.2020 року на військовий облік військовозобов`язаних Чернівецького МВК, бажаючи приступити до виконання трудових обов`язків у ТОВ «Компаньйон Фінанс», виявив, що по місцю знаходженню відділення відповідача розміщена інша юридична особа. За зареєстрованою юридичною адресою відповідача позивачем було направлено лист, однак відправлення було повернуто адресату у зв`язку із тим, що за вказаною адресою підприємство ТОВ «Компаньйон Фінанс» відсутнє.

Зазначені обставини відповідачем не визнаються, проте знаходження представництва та здійснення діяльності у цей період за вказаною адресою належним доказом не підтверджується. Посилання на правовий висновок Верховного суду від 23.10.2019 року (справа №917/1307/18) є недоречним через відмінний предмет спору та застосовані в ній норми матеріального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 повинен бути виплачений середній заробіток на час проходження військової служби, а саме у період із 16.05.2018 року (дня припинення таких виплат) по 18.05.2020 року включно (дня звільнення із військової служби).

Згідно пункту 1, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків.

Доводи апеляційної скарги спростування розрахунків та обставин змін в діяльності підприємства, які навів суд першої інстанції, не містять.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог частково суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вірних норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк