Номер провадження: 22-ц/813/4356/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колесніченка Богдана Володимировича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання договору купівлі-продажу недійним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кей- Колект», ОСОБА_2 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання договору купівлі-продажу недійним та скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 . Позовна заява мотивована тим, що позивач є майновим поручителем та іпотекодавцем за кредитним договором укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк». В якості забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, позивач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності. У березні 2017 року вона дізналася, що її квартира на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2016 року, укладеного з ТОВ «Кей-Колект». Державну реєстрацію права власності проводив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна. Позивач вважає, що дії нотаріуса є незаконними, оскільки на позивача поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач не була повідомленою про заміну кредитора та не отримувала від нього досудової вимоги про виконання зобов`язання, що є підставою, на думку позивача, для визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування записів про реєстрацію права власності за відповідачем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Колесніченко Богдан Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського райсуду м. Одеси від 28.01.2020 року скасувати та задовольнити вимоги позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 17.11.2020 року на 14-00 г., ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в умовах обмеженого пропуску до Одеського апеляційного суду у зв`язку з карантином заяву про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відеоконференції не подали. Від ОСОБА_4 16.11.2020 року через електронну пошту надійшла письмова заява про врахування позиції Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 644/3116/18.

Від представника ОСОБА_2 17.11.2020 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з 17.11.2020 року на іншу дату.

Судове засідання з 17.11.2020 року відкладено на 19.01.2021 року на 16.00 годину.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 19.11.2020 року на 16-00 г., сторони до суду не з`вилися, причини неявки не повідомили, заяви про проведення судового засідання в режимі відео конференції не подавали.

19.01.2021 року від представника ОСОБА_2 адвоката Главацького Ю.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_2 та її представника.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування записів про державну реєстрацію права власності за відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору купівлі-продажу та подальша реєстрація права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 було здійснене з урахуванням вимог закону. При цьому суд зазначив, що звернення стягнення було здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то відповідне відчуження вважається таким, що здійснене за згодою власника, а отже положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані.

Проте повністю погодитися з усіма наведеними обґрунтуваннями суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається,що:

- 02.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого було видано кредит у розмірі 10 000 доларів США на строк з 02.10.2006 року до 02.10.2016 року. Згідно з п 2.1. Договору у забезпечення виконання зобов`язання приймається застава нерухомості - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та порука фізичної особи ОСОБА_1 (т.1 а. с. 121-125);

- додатковою угодою № 1 від 27.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року внесені зміни в частині схеми погашення кредиту (т. 1 а. с. 126);

- 02.10.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., реєстровий номер № 2507. Відповідно до пункту 1.4. договору іпотеки, в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,1 кв.м. Квартира передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.10.2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (боржник за основним зобов`язанням). Право власності позивача на предмет іпотеки, відповідно до п.1.5 договору іпотеки, підтверджувався Договором купівлі-продажу від 24.11.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. за реєстровим №8777. Відповідно до п.4.1-5.2 договору іпотеки, сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься у тексті самого договору іпотеки. Таке задоволення вимог іпотекодержателя, за домовленістю сторін повинно відбуватися на умовах ст. 36 Закону України «Про іпотеку», де закріплено право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та спрямувати виручену суму на погашення заборгованості за основним зобов`язанням (т.1 а.с. 117-119);

- 03.04.2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем) укладено договір про зміну іпотечного договору від 02.20.2006 року з урахуванням зміни умов основного зобов`язання - договору про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до додаткового договору від 27.02.2009 року (т.1 а. с.120);

- 03.08.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого було видано кредит у розмірі 50 000 доларів США на строк до 03.08.2012 року. Згідно розділу 2 Договору у забезпечення виконання зобов`язання приймається застава нерухомості - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та порука фізичної особи ОСОБА_1 (т.1 а. с. 131-133);

- додатковою угодою № 1 від 27.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03.08.2007 року внесені зміни в частині схеми погашення кредиту та строку виконання зобов`язання, який встановлений до 03.08.2022 року (т.1 а. с.134);

- заміна первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» відбулося шляхом укладення договору про відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року та № 0 від 03.08.2007 року, що посвідчений 11.06.2012 року №2459-2460, а також укладенням договору факторингу від 11.06.2012 року №4 за договорами іпотеки від 02.10.2006 року та від 03.08.2007 року, виписки з якого посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 07.11.2016 року №2459-2460;

- 01.11.2016 року ОСОБА_1 отримала повідомлення ТОВ «Кей-Колект» (як правонаступника іпотекодержателя) про існування заборгованості станом на 01.08.2016 року за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року у загальному розмірі 8 500,31 доларів США, в тому числі тіло - 7 162,35 доларів США, проценти - 1 337,96 доларів США та за кредитом №0 від 03.08.2007 року, яка станом на 01.08.2016 року складає 43 903.25 доларів США, в тому числі тіло - 34 910,05 доларів США, проценти - 8 993, 20 доларів США. Також в даному повідомленні ТОВ «Кей-Колект» повідомило про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки самостійно, обравши один із способів звернення стягнення передбачених іпотечним договором - або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (т.1, а.с.136-137);

- 08.12.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., на виконання ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку» посвідчила договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , між ТОВ «Кей-Колект» (продавець та правонаступник іпотекодержателя) та ОСОБА_2 (покупець), зареєструвавши право власності на квартиру за ОСОБА_5 (т.1 а.с.113-114;166);

- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, 3-тя особа: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей- Колект" про визнання протиправним рішення про реєстрацію права власності у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зазначеним судовим рішенням, встановлено, що на підтвердження спливу 30-денного строку від моменту отримання повідомлення ТОВ «Кей-Колект» надало приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвій А.М. два рекомендованих повідомлення про вручення вищезазначеної вимоги ОСОБА_3 - дата вручення 02.11.2016 року та ОСОБА_1 - дата вручення 01.11.2016 року у поштовому повідомленні позначка у графі "за довіреністю" відсутня, зазначене прізвище " ОСОБА_6 ". Тому твердження представника ОСОБА_1 про отримання повідомлення іпотекодержателя не позивачем, а іншою особою адміністративний суд вважав таким, що не підтверджене доказами. Також адміністративний суд зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. 08.12.2016 року, то є очевидним, що з часу отримання іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) та боржником ( ОСОБА_3 ) повідомлень про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, сплинув 30-денний строк, останнім днем цього строку є 02.12.2016 року (т. 2 а. с. 33-47);

- постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року - залишено без змін (т. 2 а. с. 25-31).

У статтях 15, 16 ПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на порушення порядку її повідомлення щодо відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту та іпотечними договорами, а також про намір звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивач вказувала про порушення відповідачами мораторію на стягнення майна громадян України, наданого в якості забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається, позивачем не оспорюється факт укладення нею іпотечних договорів від 02.10.2006 року та від 03.08.2007 року на забезпечення відповідно виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року та № 0 від 03.08.2007 року.

Також позивач окремо не акцентувала увагу на незгоду з розміром заборгованості в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 .

Між тим правомірність звернення стягнення на предмет іпотеки охоплює і правомірність розрахунку заборгованості в рахунок погашення якої здійснюється стягнення.

Сума загальної заборгованості за кожним із кредитних договорів складається з тіла кредиту та процентів за користування кредитом.

Виходячи зі змісту кредитних договорів та доданих до справи матеріалів вбачається, що строк кредитування за договором споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року - 02.10.2016 року, а за договором споживчого кредиту № 0 від 03.08.2007 року - 03.08.2022 року (з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 1 від 27.02.2009 року).

Розрахунок заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом виконані станом на 01.08.2016 року - тобто до спливу строку кредитування за обома кредитними договорами.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс 18, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

В матеріалах справи відсутні відомості про зміну строку кредитування і його настання до 01.08.2016 року.

Враховуючи наведене немає підстав вважати, що розрахунки заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 02.10.2006 року та за договором споживчого кредиту № 0 від 03.08.2007 року не відповідають законодавству і правовому висновку висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Відносно доводів апеляційної скарги про порушення порядку повідомлення ОСОБА_1 щодо відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту та іпотечними договорами.

У ст.512 ЦК встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.І ст.516 ЦК).

Частиною 1 ст.1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.1 ст.1078 ЦК, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу повідомлень про заміну сторони (кредитора) в спірному зобов`язанні.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч.2 ст.516 ЦК).

Між тим в матеріалах справи відсутні докази, що боржник сплачувала заборгованість за кредитним договором первісному чи новому кредитору, оскільки само по собі неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Тому немає підстав для висновку, що розрахунок заборгованості за кредитними договорами не заснований на законі і що вимога до боржника про його погашення є протиправною.

Відносно доводів апеляційної скарги про порушення порядку повідомлення ОСОБА_1 про намір іпотеко держателя звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як вже зазначалося в матеріалах справи міститься зворотнє повідомлення ТОВ «Кей-Колект» на адресу позивача ОСОБА_1 яке остання отримала 01.11.2016 року.

Дані обставини також встановлені судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, 3-тя особа: ОСОБА_2 , ТОВ "Кей-Колект" про визнання протиправним рішення про реєстрацію права власності.

Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду першої інстанції не спростовують і фактично зведені до намагання переоцінити докази, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.

Крім того, апелянт вказує про неправильність висновків суду першої інстанції в частині висновків та обґрунтувань, що до спірних правовідносин не застосовується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року».

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-ІV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-ІV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898- ІV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VІ) норми статті 37 Закону № 898-ІV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898- ІV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VІ змін до статті 36 Закону № 898-ІV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

-загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 13 04-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-ІV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-ІV).

Отже, Закон № 898-ІV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іпотечному договорі від 02 жовтня 2006 року, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя одним із способів, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, діючий на час укладення іпотечного договору Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

В іпотечному договорі від 03 серпня 2007 року, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або застереженням задоволення вимог Іпотекодерджателя; або за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304- VІІ право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Судова колегія враховує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61- 10874сво18), викладено правовий висновок про те, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Разом з тим за змістом статей 13, 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», можна зробити висновок, що законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у такому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 464/8589/15-ц, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 802/1340/18-а.

Також самий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі 127/16726/17.

Крім того правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року підтверджений і висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 травня 2019 року у справі №644/3116/18, в якому Велика Палата не знайшла підстав для відступу від зазначеного вище висновку.

При таких обставинах наведені в постанові районного суду обґрунтування про те, що до спірних правовідносин не застосовується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року» не відповідає законодавству.

Разом з тим, колегія суддів маючи доступ до Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно, витребувала інформацію про наявність нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 згідно з її ідентифікаційним кодом - НОМЕР_1 .

Згідно з витребуваною інформацією з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 крім квартири АДРЕСА_1 належить також 52/100 частин будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно п.1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-УП «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Враховуючи наявність у позивача зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого житлового майна положення даного Закону на неї не поширюються.

З урахуванням наведеного немає підстав для задоволення заявлених позивачем вимог визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування записів про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Тому рішення суду в частині обґрунтування підстав відмови у позові підлягає зміні з урахуванням обґрунтувань викладених в цій постанові суду апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до переоцінки доказів, які прийняті судом без наведення будь-яких обставин, які б ставили під реальний сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Такти чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині підстав обґрунтувань відмови у позові. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колесніченка Богдана Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року - змінити в частині підстав обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 02.02.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк