ПОСТАНОВА

Іменем України

27 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/1439/20

провадження № 22-ц/4809/1258/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів Дьомич Л.М. , Карпенка О.Л.

з участю секретаря Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2021 року, у складі головуючого судді Іванової Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що він у період часу з 08 листопада 2016 року по 13 квітня 2019 року передав в позику ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 130 324,00 грн., при цьому підтвердженням отримання коштів та виникнення зобов`язання по договору позики є квитанції про перерахування коштів за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року.

Вказував, що з відповідачем перебував у дружніх відносинах.

Зазначав, що відповідачем 11.08.2017 було виконано частково зобов`язання щодо повернення позики в сумі 20 703,55 грн. шляхом переведення грошових коштів на його картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», а тому з урахуванням сплачених частково коштів просив стягнути із ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 109 620,45 грн..

Вказував, що грошові кошти відповідач отримав в борг без визначеного строку їх повернення, але у відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Зазначав, що 21.01.2020 на адресу відповідача він направив вимогу (претензію) про повернення позики в сумі 109 620,45 грн. у відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України ,яка була отримана відповідачем 27.01.2020.

Проте, відповідач свого зобов`язання не виконав і не повернув кошти в добровільному порядку і фактично відмовляється від їх повернення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на недоведеність позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам, та не встановлено підстав для його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивач звернувшись із даним позовом до суду на підтвердження укладення із відповідачем договору позики не надав оригіналу розписки позичальника або іншого документа, який би посвідчував фактичне передання позивачем погодженої (визначеної) сторонами грошової суми позики.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Звернувшись із даним позовом до суду позивач на підтвердження своїх вимог надав до суду квитанції (дублікати) про перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, випуску зі свого банківського рахунку та вимогу притензію до відповідача про повернення позики (а.с. 7-9,10, 11).

Суд першої інстанції правильно послався на те, що дублікати чеків ПриватБанк про банківський переказ грошових коштів платником ОСОБА_1 на ім`я отримувача ОСОБА_2 , в яких призначенням платежу зазначено «перевод на картку Приват Банку та поповнення картки/рахунку» не є доказом про отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг договором позики.

Тому, не є можливим встановити обов`язок щодо повернення відповідачем грошових коштів позивачу, оскільки не було надано на підтвердження укладення з відповідачем договору позики з відповідними умовами повернення коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

29.11.2021 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л. М. Дьомич

О.Л. Карпенко