Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 556/991/15-ц

провадження № 61-17307св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , правонаступником, якої є ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

треті особи за первісним та зустрічним позовами: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року у складі судді Котик Л. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області та ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 22 січня 1955 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина, яка складалася з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю як частка в спільному з нею майні подружжя.

ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , зазначала, що згодом їй стало відомо про існування заповіту ОСОБА_5 від 25 травня 1993 року на користь їх сина - ОСОБА_3 .

На підставі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на спірний житловий будинок, останній провів державну реєстрацію права власності на спірний будинок.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2015 року вказане рішення районного суду скасоване та прийняте нове рішення, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 спірного будинку, у решті позовних вимог було відмовлено.

ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , вважала, що оскільки на момент смерті спадкодавця вона була непрацездатною за віком, тому має право на підставі статті 335 ЦК Української РСР на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом.

З урахуванням частки (1/2 частина будинку), що належить ОСОБА_1 на правах спільної сумісної власності подружжя та 1/6 частини будинку у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті чоловіка ОСОБА_5 та ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини будинку та скасувати державну реєстрацію права власності на спірний будинок та земельні ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області та ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що він за власні кошти та кошти своєї дружини побудував новий житловий будинок на земельній ділянці домогосподарства у АДРЕСА_2 , яке у подальшому змінило адресу на АДРЕСА_1 , що належало його батьку ОСОБА_5 . Його батьки проживали у цьому ж домогосподарстві, але у старому будинку. Будівництво нового будинку відбулося за письмової згоди ОСОБА_5 .

Ураховуючи те, що за життя власник домогосподарства ОСОБА_5 не здійснив державної реєстрації новоствореного нерухомого майна, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на новостворений житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Справа неодноразово переглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку як частку у спільному майні подружжя та на 1/6 частину будинку у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , а усього визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснена 07 березня 2013 року реєстраційною службою Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області.

У задоволенні вимог за зустрічним позов ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 вересня 2016 року залучено до участі у справі № 556/991/15-ц, як третю особу, дружину відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 .

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини будинку та господарські будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 , що залишилися після смерті чоловіка - ОСОБА_5 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Закрито провадження у справі в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на вказаний будинок.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , задоволено частково. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 як обов`язкову частку у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що здійснена 07 березня 2013 року реєстраційною службою Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , задоволено частково. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на новозбудований житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який складається із житлової кімнати - 4, житлової кімнати - 5, кухні - 3, коридора - 1, коридора - 2, особовий рахунок № НОМЕР_1 , рік побудови - 1991.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 зведено два будинки, зокрема: старий будинок, у якому проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та новий будинок, у якому проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 .

Новий житловий будинок було збудовано у 1991 році ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 , за їх кошти, за згодою батька ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , а також здійснено розподіл будинків на два окремих об`єкта нерухомості у погосподарській книзі. Спірний житловий будинок набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло у той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок не може бути предметом її позову, оскільки цей будинок не був спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як і не належить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 . Вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у старому житловому будинку, який і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та належить до спадкової маси, після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 не заявлялось.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що останній звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на новозбудований житловий будинок на підставі статті 392 ЦК України, оскільки його право власності на цей будинок оспорює ОСОБА_1 . У зв`язку із наявністю належних та допустимих доказів права власника ОСОБА_3 на новозбудований житловий будинок, суд першої інстанції вважав його позовні вимоги обґрунтованими.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , оскільки новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок не може бути предметом її позову, у зв`язку із тим, що цей будинок не був спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як і не належить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , а вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у старому житловому будинку, який і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 й належить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 не заявлялось.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки останнім доведено належними та допустимими доказами його право власника на спірний новозбудований житловий будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а також необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 3 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункти 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 556/991/15-ц із Володимирецького районного суду Рівненської області. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року відмовлено.

У січні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , вважає, що з адресою: АДРЕСА_1 знаходиться лише один житловий будинок, який був збудований подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за спільні кошти, тому він є предметом спору як первісного позову, так і зустрічного позову у цій справі. Жодних належних та допустимих доказів у спростування цих обставин судам попередніх інстанцій надано не було.

Також відсутні належні та допустимі докази того, що будівництво новоствореного житлового будинку здійснено за кошти ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 .

Разом із цим вважає, що оскільки на день смерті ОСОБА_5 разом із ним проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном й прийняли спадщину, тому ОСОБА_1 належить 2/3 частини спірного житлового будинку, а ОСОБА_3 за заповітом - 1/3 частина цього будинку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 22 січня 1955 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 14 серпня 1995 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції у Рівненській області складено відповідний актовий запис № 9.

Згідно заповіту ОСОБА_5 від 25 травня 1993 року все майно, що йому належало на час смерті і на що він мав право за законом, останній заповідав своєму сину ОСОБА_3 .

Відповідно до архівного витягу засідання виконавчого комітету Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 19 травня 1988 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 1 200 кв. м та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку.

Згідно із заявою ОСОБА_5 на ім`я голови виконавчого комітету Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 07 лютого 1995 року на його земельній ділянці, з його згоди, його син - ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 збудували за власні кошти та його сприяння новий будинок. У заяві ОСОБА_5 просив здійснити перерозподіл особових рахунків на старий та новий будинки (а. с. 101, т. 1).

За змістом розписки від 11 листопада 1987 року ОСОБА_5 надав згоду, як власник домогосподарства, на будівництво нового житлового будинку своєму сину ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 на земельній ділянці його домогосподарства (а. с. 100, т. 1).

На земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 зведено два будинки: старий будинок, у якому проживав ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та новий будинок - у якому проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 .

Розподіл будинків на два окремих об`єкта нерухомості здійснено в погосподарській книзі, проте державну реєстрацію права власності проведено не було.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що на земельній ділянці, що належала ОСОБА_5 зведено два будинки, зокрема: старий будинок, у якому проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та новий будинок, у якому проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 , а також ураховуючи те, що новий житловий будинок було збудовано у 1991 році ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 , за їх кошти, за згодою батька ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , а також здійснено розподіл будинків на два окремих об`єкта нерухомості у погосподарській книзі, обґрунтовано вважав, що новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло у той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок.

Разом із цим, встановивши, що новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок не був спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вважав, що цей будинок не належить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , а також ураховуючи те, що ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку у старому житловому будинку, який і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та належить до спадкової маси, після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 не заявляла, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , оскільки новозбудований ОСОБА_3 житловий будинок не може бути предметом її позову.

При цьому, встановивши наявність належних та допустимих доказів права власника ОСОБА_3 на новозбудований ним житловий будинок та ураховуючи те, що він звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на новозбудований житловий будинок на підставі статті 392 ЦК України, оскільки його право власності на цей будинок оспорює ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами поперердніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович