Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" листопада 2021 р. Справа № 596/1649/19

Провадження № 2/596/17/2021

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого суду Лисюк І.О.

за участю секретаря судового засідання Федорів О.П.

за участю: представника позивача адвоката Чернецького В.І..,

відповідача ОСОБА_1 , представників відповідача адвоката Студеної М.М., Лушней Т.І., представника третьої особи Барабаш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в селищі Гусятин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Копичинецька міська рада Чортківського району Тернопільської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Копичинецька міська рада Гусятинського району Тернопільської області та просить: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу воріт, встановлених на їх спільній межі та встановити ворота безпосередньо на вулицю Словацького.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

25 жовтня 2019 року через канцелярію суду відповідач надіслав відзив на позовну заяву, посилаючись на безпідставність позовних вимог, які відповідають фактичним обставинам справи, оскільки огорожа та ворота знаходяться на її земельній ділянці, а не на спільній межі, і жодним чином не може зачіпати законних інтересів позивача та чинити її перешкоди у користуванні її земельною ділянкою.

Представник позивача адвокат Чернецький В.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача адвокат Студена М.М., Лушней Т.І., Представник третьої особи Копичинецької міської ради Барабаш В.О. вважали позов необгрунтованим та безпідставним.

Також стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача адвоката, представників відповідача адвоката Студена М.М., Лушней Т.І., представника третьої особи Копичинецької міської ради Барабаша В.О., дослідивши докази, подані сторонами, письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, заслухавши показання свідків, приходить до наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (стаття 107 Земельного кодексу України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будовами і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 липня 2002 року, зареєстровано в реєстрі за №386. (а.с. 11).

Даний будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка перебуває в користуванні позивача ОСОБА_2 (а.с.43).

Позивач ОСОБА_2 розпочала процес приватизації вказаної земельної ділянки, замовивши у ФОП ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також земельної ділянки по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства. (а.с.43-44).

З технічної документації слідує, що ліцензована організація виготовила технічну документацію ОСОБА_2 не по фактичному користуванні, а по уявній лінії, хоча межі встановлено сторонами більше 30 років.

Власником сусіднього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 07 лютого 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №7. (а.с.27).

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:001:1162, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.08.2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25532213, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку Нв-014 від 20.02.2014 року. (а.с.28,30,32-36).

Як слідує із змісту довідки Копичинської міської ради від 25 жовтня 2019 року №2895, в АДРЕСА_2 спірна земельна ділянка, яка використовується як спільний заїзд за рахунок частини вулиці перебуває у комунальній власності міської ради і належить до категорії земель загального користування населених пунктів. (а.с.26).

В судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_4 , показав, що в сімдесяті роки ним був облаштований заїзд до домоволодіння по АДРЕСА_2 для стоянки трактора у вигляді площадки 4 х 4 м за рахунок землі, відведеної для будівництва житловоґо будинку його батьками, яку в подальшому було збільшено і поставлено огорожу, з перенесенням воріт у глибину домоволодіння. Сусіди, зокрема, ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_6 стали використовувати цей майданчик і встановили ворота на межі домоволодінь з виїздом на даний майданчик, тоді як згідно генплану забудови заїзд на сусідське домоволодіння ОСОБА_7 був передбачений по межі АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_8 в суді пояснила, що працює начальником відділу будівництва, земельних ресурсів, житлово-комунального господарства Копичинецької міської ради. ОСОБА_2 в 2019 році звернулась до ради з метою виготовлення технічної документації. Було прийнято відповідне рішення міською радою. ОСОБА_2 було виготовлено графічні матеріали, де до земельної ділянки було включено частину АДРЕСА_2 , а саме заїзд до двох будинків сторін по справі. Відповідно, суміжні власника земельних ділянок не поставили підписів на зазначеній документації.

Комісією було проведено обстеження земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Та виявлено, що більше 30 років встановлено тверду огорожу та заїзд за рахунок АДРЕСА_2 . Межі встановлені самим землекористувачем ОСОБА_2 .. Комісія вирішила, що приватизація землі повинна проводитись відповідно до існуючих меж. Комісія при цьому керувалась ст. ст. 83, 107,158 Земельного кодексу України.

На думку свідка, генеральний план забудови не є земельно-кадастровою документацією, він є схематичним, не встановлює меж земельної ділянки.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 дали аналогічні показання.

Показання зазначених свідків підтверджуються актами обстеження земельних ділянок, складених 21.08.2019 року 25.09.2019 року комісією Копичинецької міської ради, по заявах громадянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в їх присутності та в присутності громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 проведено обстеження земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_2 . При обстеженні встановлено, що за громадянкою ОСОБА_2 обліковується присадибна земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_2 , площею 0,5100 га, а саме: 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 0,4100 га для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до записів у земельно - кадастровій книзі Копичинецької міської ради за громадянкою ОСОБА_1 обліковується присадибна земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_2 , площею 0.3108 га, а саме: 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 0,2108га для ведення особистого селянського господарства. Комісією встановлено, що земельна ділянка громадянка ОСОБА_2 огороджена металічним плотом, який встановлено на бетонному бордюрі, зі слів землекористувача більше 30 років тому; до будинковолодінь громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 облаштовано спільний заїзд за рахунок частини АДРЕСА_2 .

Тому комісія рекомендує: Громадянці ОСОБА_2 з метою безоплатної передачі земельної ділянки у власність замовити у землевпорядної організації виготовлення технічної документації із землеустрою відповідно до існуючих меж. Громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дотримуватись правил добросусідства згідно ст. 103 Земельного кодексу України. Спори, що виникають при порушенні майнових прав та інтересів, вирішувати у судовому порядку. (а.с.10,193).

Як вже встановлено, відповідач є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:001:1162, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.08.2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25532213, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку Нв-014 від 20.02.2014 року. (а.с.28,30,32-36).

Згідно з кадастровим планом земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:1162, у плані меж належної ОСОБА_1 земельної ділянки зазначено землі Копичинецької міської ради (спільний заїзд), позначені літерами від «Б» до «Г», землі ОСОБА_2 , позначені літерами від «В» до «Г». (а.с.34-35).

Відповідно з пунктом 1 частини першої статті 103 ЦПК України судом за клопотанням позивача призначено судову земельно-технічну експертизу у справі.

Згідно висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 11.08.2021 року №793/20-22, фактичний заїзд до земельної ділянки землекористувача ОСОБА_2 , на якій розташовано житловий будинок з надвірними будівлями й спорудами по АДРЕСА_1 , що були успадковані нею після смерті ОСОБА_14 не відповідає відомостям генерального плану забудови земельної ділянки громадянина ОСОБА_15 , погодженого архітектором від 29.03.1976 року, та акту винесення в натурі червоних ліній і проведення розбивки контурів фундаментів будівель, індивідуального будівництва від 14.10.1975 року. Ворота до будинковолодіння АДРЕСА_2 розташовані в місці відмінному від того, що зазначене в генплані земельної ділянки, відведеного в натурі під індивідуальне будівництво забудовника гр. ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 (див. а.с.14), тобто місце розташування фактичного заїзду до земельної ділянки по АДРЕСА_2 не відповідає відомостям генерального плану земельної ділянки, відведеної в натурі під індивідуальне будівництво забудовника ОСОБА_7 (а.с.157-163).

Таким чином, зазначеним висновком встановлено, що фактичний заїзд до земельних ділянок землекористувача ОСОБА_2 та власника ОСОБА_1 , яким вони користуються близько 30 років не відповідає відомостям генерального плану забудови їх земельних ділянок.

Як вже судом встановлено, випливає із положень ст. 107 Земельного кодексу України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Згідно ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельно-кадастрова документація - текстові та графічні матеріали про кількісні, якісні, економічні характеристики та правовий режим земель, їх нормативну грошову оцінку, черговий кадастровий план, поземельна книга тощо.

Відповідно ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

З аналізу зазначених норм Закону слідує, що генеральний план забудови не є земельно-кадастровою документацією, це містобудівна документація на місцевому рівні, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункт, відповідно, він має братись за основу, але цей документ є не є підставою для відновлення (встановлення) меж земельної ділянки.

Тому посилання позивача на те, що заїзд включено в межі присадибної ділянки ОСОБА_2 і це, безумовно, доводиться відомостями генерального плану м. Копичинці 1983 року (а.с. 17), доповнених за матеріалами районного архітектора в 1986 року, (а.с.62) є безпідставними.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; д) застосування інших, передбачених законом, способі.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її відповідачем вільного користування заїздом (проходом) до свого домоволодіння.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою під будинковолодінням з 2014 року. З цього часу жодних спорів між сторонами не виникало. Близько 30 років межі суміжних ділянок чітко обгороджені твердими огорожами та встановлено спільний заїзд. Ворота відповідача ОСОБА_1 розміщені на її земельній ділянці і виходять на спільний заїзд з АДРЕСА_2 , який відноситься до земель житлової та громадської забудови

Доказів належних і допустимих, що відповідачка ОСОБА_1 чинить якісь перешкоди в користуванні позивачу ОСОБА_2 її земельною ділянкою, яка нею ж огороджена, та спільним заїздом не представлено жодних.

При цьому сторони визнають, що заїзд з вулиці до обох домоволодінь існує біля 30-ти років.

За встановлених обставин, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Студена М.М. просить стягнути з позивача ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати, понесені останньою на правничу допомогу адвоката Студеної М.М. в розмірі 6 500 гривень. (а.с.194).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано суду договір про надання правової допомоги від 27.02.2021 року, укладений між Адвокатом Стденою.М.М. та Лушней О.П., додаток до договору про надання правової допомоги від 27.02.2021 року ордер серії ТР № 064648 від 27.02.2021 року, свідоцтво на право зайняття адвокатською дільністю, квитанцію, що підтверджує факт оплати за надання правової допомоги на суму 6500 грн..(5, 116, 195 198).

Відповідно до частин 1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 133 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як встановлено, загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач поніс складає 6500 гривень.

У частині 8 статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як встановлено, стороною відповідача дотримано норми ст. 141 ЦПК України щодо подання відповідних доказів.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, судом також застосовувалась практика Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За вказаних вище обставин на підставі зібраних у справі доказів суд приходить до переконання, що стороною відповідача в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України доведено реальність витрат на правову допомогу, розмір яких суд вважає співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, що об`єктивно вбачається з матеріалів справи та розцінюється судом, як достатніми підставами для розподілу судових витрат.

На думку суду, зазначені витрати є фактично понесеними, а їх розмір належно обґрунтований стороною відповідача.

За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6500 гривень з позивача на користь відповідача підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Копичинецька міська рада Чортківського району Тернопільської області (адреса місцезнаходження: м. Копичинці, вул. 22 Січня, 29, Гусятинського району, Тернопільської області) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500 (шість тисяч пятсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 2 грудня 2021 року.

Суддя: Ірина ЛИСЮК