печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Орел А. О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Митюка С. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати кредитний договір № 31/45/06-Склв та іпотечний договір № 31/45/І01/06-Склв від 24 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк» від 24 травня 2006 року, недійсними.

В обґрунтування позову зазначається, що грошове зобов`язання в оспорюваному кредитному договорі виражено в іноземній валюті, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», яким заборонено укладати договори споживчого кредиту в іноземній валюті. На момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана Національним банком України, на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. ВАТ «Кредитпромбанк» було відомо, що кредитні кошти були позивачем отримані, для своїх споживчих цілей, тобто ці кредитні кошти вона повинна була використати для розрахунку з іншими резидентами України. Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено цим Декретом. Згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 5 Декрету, індивідуальної ліцензії потребують операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Такої індивідуальної ліцензії для використання доларів США як засобу розрахунку з іншими резидентами України у позивача не було. Тобто видача банком - агентом валютного контролю - кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов`язків агента валютного контролю, тобто порушенням пункту 2 ст. 13 Декрету, за що передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії Національним банком України на право здійснення валютних операцій або штрафом. Позивач стверджує, що банк скористався (зловжив) юридичною непоінформованістю позичальника при укладенні кредитного договору, який за своїм змістом суперечить чинному законодавству. Крім того, банк не проінформував у письмовій формі позивача, як вона наголошує, про можливі ризики у разі можливої різкої зміни валютного курсу.

У поданому до суду відзиві сторона відповідача позов не визнала, наполягала на дійсності оспорюваних правочинів і просила відмовити у задоволенні позову.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

12 жовтня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку 15 жовтня 2020 року передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Разом з позовною заявою до суду подано клопотання про витребування у відповідача документи, що підтверджують отримання позивачем інформаційного листа про сукупну вартість вказаних кредитних зобов`язань відносно кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року з відміткою про отримання та клопотання про витребування у відповідача інформаційного листа щодо валютних ризиків відносно зазначеного кредитного договору з відміткою.

19 жовтня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку.

22 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла уточнена позовна заява та повторно клопотання про витребування у відповідача письмових доказів.

19 січня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і зобов`язано відповідача Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Кредитпромбанк» Луньо І. В. надати суду документи, що підтверджують отримання позивачем інформаційного листа про сукупну вартість вказаних кредитних зобов`язань відносно кредитного договору № 31/45/06-Склв, укладеного ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк» 24 травня 2006 року, з відміткою про отримання та клопотання про витребування у відповідача інформаційного листа щодо валютних ризиків відносно зазначеного кредитного договору з відміткою про отримання.

18 лютого 2021 року на електронну пошту суду надійшла заява ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» про залучення в якості третьої особи у справі.

24 лютого 2021 року аналогічна заява ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» у письмовому вигляді надійшла засобами поштового зв`язку.

04 березня 2021 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду надійшло повідомлення, що 01 жовтня 2020 року внесено запис до ЄДРПОУ № 060002930 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Кредитпромбанк» як юридичної особи, а отже ліквідаційна процедура банку вважається завершеною, а банк - ліквідованим, як наслідок повноваження Фонду як ліквідатора припинено.

28 квітня 2021 року ухвалою суду залучено в якості третьої особи у справі ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» /а. с. 156-187/.

17 червня 2021 року суд постановив замінити неналежного відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» на належного ТОВ «ФК «ІНВЕНТ» /а. с. 169-171/.

27 липня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов /а. с. 176-190/.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити його у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Відповідно до загальнодоступної інформації, що міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/supervision/registration/lic-bank), ПАТ «Кредитпромбанк» видавалися такі ліцензії та дозволи:

1) Банківська ліцензія № 174 від 07 жовтня 2011 року;

2) Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій № 174 від 07 жовтня 2011 року; Додаток до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 07 жовтня 2011 року № 174 щодо переліку валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ «Кредитпромбанк»;

3) Ліцензія - Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку - «Професійна діяльність на фондовому ринку - діяльність з торгівлі цінними паперами: Брокерська діяльність, серія АВ № 581219, дата видачі ліцензії: 12 травня 2011 року; строк дії ліцензії: з 12 травня 2011 року - 12 травня 2016 року;

6) Ліцензія - Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку - «Професійна діяльність на фондовому ринку - діяльність з торгівлі цінними паперами: Дилерська діяльність, Серія АВ № 581220, дата видачі ліцензії: 12 травня 2011 року; строк дії ліцензії: з 12 травня 2011 року - 12 травня 2016 року.

24 травня 2006 року ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 31/45/06-Склв, відповідно до умов якого банк зобов`язується відкрити їй відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, максимальною сумою у розмірі 100 000, 00 доларів США.

Для забезпечення виконання кредитного договору між майновим поручителем ТОВ «Малятко» в особі керівника ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено іпотечний договір № 31/45/І01/06-Склв, предметом якого є приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 422, 8 кв м у житловому будинку літ. № 412/22.

У подальшому ОСОБА_2 з ВАТ «Кредитпробанк» укладено додаткові договори до кредитного договору, а саме: додаткову угоду від 02 жовтня 2006 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, договір про внесення змін № 31/45/06-Склв-ДУ2 від 18 червня 2008 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, додатковий договір № 3 від 11 серпня 2009 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, додатковий договір № 4 від 08 лютого 2010 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, додатковий договір № 5 від 08 лютого 2010 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, додатковий договір № 6 від 30 вересня 2010 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року, додатковий договір № 7 від 08 жовтня 2010 року до кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року.

02 березня 2015 року постановою Правління Національного банку України № 151 «Про віднесення ПАТ «Кредитпромбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 53 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Кредитпромбанк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Кредитпромбанк».

02 червня 2015 року постановою Правління Національного банку України № 353 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Кредитпромбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2015 року № 112, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Кредитпромбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Кредитпромбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Кредитпромбанк».

01 жовтня 2020 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 060002930 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Кредитпромбанк» як юридичної особи, а отже, ліквідаційна процедура банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

У своїй діяльності банки регулюються Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми є банківським кредитом.

Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції закону, що діяла на момент видачі кредиту) передбачено, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в пункті 3 частини першої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Також, згідно з частиною першою ст. 49 вищевказаного Закону, розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією.

Пунктом 3 частини першої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Таким чином, операції із розміщення коштів є кредитною операцією, яка може здійснюватися банками на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», під терміном «кошти» розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк, крім перелічених у частині першій цієї статті, має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з Декретом Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали.

Валютними операціями, серед іншого, є операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Таким чином, видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов`язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту.

Згідно із статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного кредитування.

Крім того, відповідно до п. 2.1 Постанови Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, «Про затвердження Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, зокрема, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління № 275 від 17 липня 2001 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються у пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Таким чином, пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта.

При цьому, пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Отже, Закон України «ПРО банки і банківську діяльність» визначив, що банки, які мають банківську ліцензію, мають право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, що відповідає вимогам законодавства України.

відповідно до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» у межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій),

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору.

Вищенаведена правова позиція також кореспондується із нормами частини п`ятої ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якою передбачено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції,

З вищенаведеного вбачається, що ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, що не потребувало отримання банком чи іншою стороною кредитного договору індивідуальної ліцензії.

Вищенаведені обставини спростовують твердження позивача про незаконність кредитного договору з тих підстав, що позивачем також не було отримано індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час отримання кредиту законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, тому ця норма не може застосовуватись судами.

Враховуючи вищенаведене, наявність у ПАТ «Кредитпромбанк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до вимог ст. 5 декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 спростовує висновки позивача про те, що ПАТ «Кредитпромбанк» не мав права видавати ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті.

Оспорюваний кредитний договір було укладено сторонами 24 травня 2006 року, а відтак, на час укладення цього договору закон «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, згідно з яким частину першу ст. 11 закону «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

В абзаці 2 п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначає, що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Водночас, на дату укладення оскаржуваних договорів - 24 травня 2006 року - такого обов`язку в ПАТ «Кредитпромбанк» не виникало, оскільки, вищенаведена постанова Національного банку України набрала чинності 05 червня 2007 року та не поширювали свою дію на правовідносини, які виникли до часу набрання нею чинності.

Крім того, як вказує Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в абзаці 1 п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору або визнання його недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Вищенаведена правова позиція Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ була послідовно підтримана Верховним Судом у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 755/22225/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 187/1705/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 314/5619/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/22020/15-ц.

Відповідно до частини першої ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Позивач перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з текстом та умовами цього договору; заперечити проти несправедливих на його думку умов договору; натомість своїм підписом, власноруч він підписав кредитний договір.

Тобто, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 628 Цивільного кодексу України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Таким чином при підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. У день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови.

За змістом п. 7.6. кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту надання позичальнику кредитних коштів та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Частиною другою ст. 1056 Цивільного кодексу України, визначено, що позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Також, відповідно до частини шостої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Відтак, маючи примірник укладеного кредитного договору, у разі нерозуміння його певних умов, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, позичальник міг скористатися своїм правом, передбаченим частиною шостою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, повернувши банку отримані ним кошти, але таким правом позивач не побажала скористалася та кошти не повернула, а відтак володіла необхідною інформацією для здійснення свідомого вибору.

Окрім того, відповідач вказав, що у період своєї платоспроможності та можливості виконання зобов`язань за кредитним договором позивач жодного разу не наголошувала на його недійсності, а з моменту неможливості виконання зобов`язань вона вирішила ухилитись від його виконання, стверджуючи, що даний договір є недійсним та не підлягає належному виконанню.

Тобто, позивач тривалий період з моменту укладення кредитного договору до моменту звернення до суду, не заперечувала проти погоджених умов кредитного договору, у розумні строки, достатні для з`ясування змісту та характеру зобов`язань, після виникнення цього договірного зобов`язання до банку з претензіями щодо умов укладеного кредитного договору не зверталась.

Крім того, згідно з пунктом 8.3. кредитного договору, викладеного у новій редакції відповідно до Додаткового договору № 4 від 08 лютого 2010 року до кредитного договору № 31/45/06 - Склв від 24 травня 2006 року сторони зафіксували свою згоду з тим, що шляхом підписання кредитного ДОГОВОРУ позичальник підтверджує Факт письмового ознайомлення з умовам кредитування банку, за якими надаються кредити згідно з кредитним ДОГОВОРОМ», а також підтверджує, що детально ознайомилася із змістом кредитного ДОГОВОРУ, ВСІ умови кредитного договору позичальник зрозумів, повністю і з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов`язується їх дотримуватись та виконувати.

З огляду на вищевикладене, перед укладенням оспорюваного кредитного договору позивач була ознайомлена у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено та ініціативи позивача, при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому тривалий час виконувала його.

Відповідно до пункту 8,4. Кредитного договору, викладеного у новій редакції відповідно до Додаткового договору № 4 до Кредитного договору № 31/45/06-Склв від 24 травня 2006 року позивач, як позичальник за кредитним договором гарантувала, що укладаючи кредитний договір та додаткові договори до нього вона не знаходиться під впливом омани.

Відтак, будь-які твердження позивача про те, що нею не було отримано необхідної інформації для укладення Ккредитного договору не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, оскільки факт отримання повної та необхідної інформації, зокрема і про сукупну вартість кредиту, підтверджується пунктом 8.3 Кредитного договору, фактом підписання позивачем кредитного договору та виконання якого позивач не оспорює та не заперечує.

До аналогічних правових висновків при розгляді справ, що виникли з подібних правовідносин дійшов Верховний Суд у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 541/2257/15-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 456/4731/14, від 13 травня 2019 року у справі № 279/47/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 303/3759/17.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін право чину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Виходячи зі ст. 230 Цивільного кодексу України, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто, природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У свою чергу позивач не довела введення її в оману під час укладення кредитного договору, оскільки перед його підписанням остання мала можливість ознайомитися з текстом та умовами цього договору, та додатковими договорами до нього, своїм підписом, власноруч підписала ці договори та в подальшому суттєвий період виконувала кредитний договір.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які дають підстав вважати, що дії позивача при укладанні спірного кредитного договору суперечили її волевиявленню, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови, як і не доведений в діях банку умисел, який начебто був спрямований на введення позивача в оману, шляхом умисного неповідомлення про гіпотетичну можливість зміни курсу валют.

Крім того, з аналогічних підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до частини першої, другої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, ІЗ, 15 частини третьої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

V. Заява відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

У своєму відзиві представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те , що з позовом вона звернулася через чотирнадцять років після укладення оскаржуваних догорів, тобто за межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України.

Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відхиляє.

VІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За частиною другою статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

У позовній заяві позивач просила визнати недійсними кредитний договір № 31/45/06-Склв та іпотечний договір № 31/45/І01/06-Склв від 24 травня 2006 року, укладений нею з ВАТ «Кредитпромбанк», тобто позов містить дві позовні вимоги немайнового характеру.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, яка містить одну вимогу, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 840, 80 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у частині першій статті 7, встановлено розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць - 2 102, 00 грн.

Отже судовий збір у цій справі складає суму у розмірі 1 681, 60 грн (840, 80 грн х 2), які підлягають стягненню з позивача, оскільки порушень її прав як споживача судом не встановлено.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22, 230, 251-257, 627, 628, 1056 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) в дохід Держави суму судового збору у розмірі 1 681, 60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя І. В. Литвинова