КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 367/1269/21

номер провадження: 22-ц/824/12280/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ничик Аліни Валеріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у складі судді Рибака М.А., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що 06 січня 1982 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. У жовтні 2019 року ОСОБА_2 покинув помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , а в подальшому подав до суду позов про розлучення і до помешкання не повертався. Вказувала, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року шлюб між ними розірвано.

Вказувала, що в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває цивільна справа №367/754/20 за позовом ОСОБА_2 до неїпро поділ майна подружжя та визнання за ним права власності на спільне сумісне майно, в якій остаточне рішення суду станом на час подання цієї заяви не прийнято.

Зазначала, що 17 листопада 2020 року ОСОБА_2 , використовуючи нотаріальну заяву з підробленим підписом ОСОБА_1 , звернувся до державного реєстратора Чабанівської селищної ради Київської області із заявою про реєстрацію права власності на базу відпочинку сімейного типу за адресою: АДРЕСА_1 , розташовану на земельних ділянках із кадастровими номерами: :01:032:0070, :01:032:0073, що було зроблено 18 листопада 2020 року. Згідно з листом №84/01-16 від 17 грудня 2020 року приватний нотаріус Шуст Г.Д. повідомила, що до неї ОСОБА_1 не зверталася, жодної нотаріальної чи реєстраційної дії від її імені не вчинялося. Інформація про використання завідомо підробленого документу внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) №0000034 від 25 січня 2021 року.

Вказувала, що 11 лютого 2021 року, близько 15 год 00 хв., ОСОБА_2 зі своїми представниками та охороною проникли на земельну ділянку, що належить їй, посилаючись на те, що він є власником бази відпочинку сімейного типу за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_2 , застосовуючи фізичну силу, завдав тілесні ушкодження ОСОБА_1 (кримінальне провадження №0000030 від 13 лютого 2021 року) та викрав її особисті речі (кримінальне провадження №0000058 від 17 лютого 2021 року).

Зазначала, що побоюючись нанесення більш тяжких тілесних ушкоджень, а також за життя та здоров`я своєї матері ОСОБА_3 , вона покинула помешкання та перебуває у будинку сина, що знаходиться поряд. Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 18 лютого 2021 року, їй спричинені легкі тілесні ушкодження. Вказувала, що ОСОБА_2 разом з охороною перебуває в належному їй помешканні та не допускає її до належних їй речей.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким:

заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці реєстрації: АДРЕСА_2 та в місті перебування:АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань менше 300 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ничик А.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального приписузадовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час вирішення питання щодо продовження обмежувального припису із застосуванням положень ст.350-7 ЦПК України, суд повинен досліджувати ризики повторного вчинення насильства, а не сам факт його вчинення. Проте, судом ризики повторного вчинення насильства не досліджувались. Вказує, що у судовому засіданні ОСОБА_1 неодноразово наголошувала на факті вчинення відносно неї домашнього насильства та продовження ОСОБА_2 в подальшому його здійснювати. При цьому, заявниця надала суду для огляду фотокартки, звукозапис та інші докази, однак їх судом не було взято до уваги, що суперечить діючій судові практиці, яка викладена у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №359/10231/18.

Зазначає, що судом під час розгляду заяви слід було врахувати чи відбулось примирення між сторонами, який статус кривдник має у кримінальному провадженні. Вказує, що нанесення ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень беззаперечно свідчить про наявність конфлікту та існування ризиків продовження загострення ситуації. Проте, всупереч діючій правовій позиції Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20, суд на вказане уваги не звернув, не мотивувавши рішення, виклавши тільки доводи заінтересованої особи, проігнорувавши доводи заявника та письмові докази.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Лященко А.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що факт внесення відомостей про кримінальне провадження до ЄРДР за відсутності інших доказів вчинення домашнього насильства не є безумовною підставою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Кримінальні провадження, на які посилається заявниця, закриті за відсутністю складу кримінального правопорушення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 вересня 2020 року було внесено відомості до ЄРДР №0006354 за заявою ОСОБА_1 щодо крадіжки особистого майна за ч.5 ст.185 КК України.

11 лютого 2020 року було проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 . Під час огляду був присутній ОСОБА_2

13 лютого 2021 року було внесено відомості до ЄРДР № 0000030 за ч.1 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_1 за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

Згідно з висновком експертного дослідження № 043-132-2021 від 18 лютого 2021 року характер тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_1 , відноситься до легких.

17 лютого 2021 року було внесено відомості до ЄРДР № 0000058 за ч.1 ст.185 КК України за заявою ОСОБА_1 з приводу того, що ОСОБА_2 шляхом вільного доступу за адресою: АДРЕСА_1 , викрав її особисті речі.

Згідно із повідомленнями відділення поліції № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області від 26 квітня 2021 року кримінальні провадження №0000030 від 13 лютого 2021 року за ч.1 ст.125 КК України та №0000058 за ч.1 ст.185 КК України, закриті, у зв`язку із відсутністю складу злочину.

При розгляді заяви ОСОБА_1 судом було заслухано покази свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Згідно з п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною 1 ст. 350-6ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 щодо неї фізичного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявниці, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

При цьому, судом встановлено, що показами свідків, які були заявлені сторонами, не підтверджено факту застосування до ОСОБА_1 фізичного насильства з боку ОСОБА_2 11 лютого 2021 року або в інший день.

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі № 369/12105/19 зазначив, що згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом №2229-VIII, заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Обгрунтовуючи заяву про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 вчинив щодо неї фізичне насильство, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції встановив, що заявницею не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки сам факт звернення ОСОБА_1 до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з повідомленнями відділення поліції № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області від 26 квітня 2021 року кримінальні провадження №0000030 від 13 лютого 2021 року за ч.1 ст.125 КК України та №0000058 за ч.1 ст.185 КК України, закриті, у зв`язку із відсутністю складу злочину (а.с.212- 213, т.1).

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що конфлікти між колишнім подружжям виникли із 2020 року після розлучення, пов`язані із поділом майна подружжя.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, які сформульовані у постановах Верховного Суду, на які посилається заявниця.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимоги ст.ст.89, 263, 264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки фотокарткам, звукозаписам та іншим доказам, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків, за яких закриті кримінальні провадження №0000030 від 13 лютого 2021 року за ч.1 ст.125 КК України та №0000058 за ч.1 ст.185 КК України.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ничик Аліни Валеріївни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: