ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/534/20 Номер провадження 22-ц/814/464/21Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2020 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом (який надійшов що місцевого суду 18.06.2020 року) до відповідача, посилаючись на те, що, з метою отримання банківських послуг, відповідач підписала заяву без номера від 15.11.2016 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. При цьому, оскільки відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, станом на 20.04.2020 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 59647,53 грн., яка складається з: 45509,72 грн. заборгованості за тілом (простроченим) кредиту; - 10821,26 грн. заборгованість за простроченими відсотками; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 2816,55 штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного прохали стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 59647,53 грн. та вирішити питання судових витрат (а.с.1-5).

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.11.2016 року у розмірі 45509,72 грн та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1603,78 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у стягненні процентів та штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що, відповідач, користуючись кредитним лімітом та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, відтак, відсутність підпису позичальника в Умовах та Правилах не свідчить про неукладеність договору, з урахуванням суті договору приєднання.

Зауважують, що, оскільки боржник користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, то і погодився з розміром заборгованості. При цьому, продовжуючи користуватися коштами, відповідач приєднувалась до редакцій тих Умов, Правил та Тарифів, які діяли на момент користування коштами.

Вважають, що у разі, якщо навіть суд не взяв до уваги Умови, Правила та Тарифи Банку, то в будь-якому випадку наявні підстави для стягнення відсотків за ставкою 3% річних, як визначено статтею 625 ЦК України.

Зазначають, що звільнення боржників від сплати процентів за кредитними договорами може призвести до економічної небезпеки для країни.

Також, банком в апеляційній скарзі було здійснено посилання на постанови Верховного суду у таких справах: №356/1635/16-ц (постанова від 10.04.2019 року); №428/2873/17 (постанова від 28.03.2019 року); №755/2720/16-ц (постанова від 06.02.2018 року) та №666/388/16-ц (постанова від 17.04.2019 року), на які, на думку апелянта, необхідно звернути увагу суду апеляційної інстанції.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено, що 15.11.2016 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява без номера про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

За змістом анкети-заяви вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування становить Договір про надання банківських послуг (а.с.23).

Як убачається з виписки по рахунках, наданої представником позивача, між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, за яким було надано дві кредитні картки, за якими здійснювались банківські операції (а.с.15-20).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку датований 15.11.2016 р. з встановленням кредитного ліміту у розмірі 300,00грн., в подальшому кредитний ліміт змінювався, зокрема, зменшувався і збільшувався, останній раз був збільшений 01.09.2018 року до 26500,00 грн., а 19.12.2019 року - зменшено до 0,00 грн. (а.с.21).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на на 20.04.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 59647,53 грн, з яких: 45509,72 грн - заборгованість за тілом (простроченим) кредиту; 10821,26 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2816,55 штраф (процентна складова). (а.с.6-14).

Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення тіла кредиту суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за кредитом у визначеному розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків та штрафів, суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банком банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи не містять підпису позичальника, за таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафів.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості, станом на 20.04.2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за тілом кредиту становила - 45509,72 грн., яка була стягнута судом першої інстанції з боржника на користь позичальника.

При цьому, згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, оскільки Банком оскаржується рішення місцевого суду лише в частині відмови в стягненні процентів та штрафів, то і судом апеляційної інстанції переглядається в цій частині, в іншій частині рішення місцевого не переглядається.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як убачається, у анкеті - заяві позичальника від 15.11.2016 року процентна ставка не зазначена, тобто сторонами договору, при його укладенні, не обумовлена.

При цьому, як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, розмір процентної ставки, за яким було визначено розмір заборгованості ОСОБА_1 , був визначений Банком самостійно, змінювався та становив у певні періоди - 43,20%, 42% (а.с.6-14).

Відтак, Банк при здійсненні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договірними процентами, не керувався умовами, визначеними в анкеті-заяві від 15.11.2016 року, а на власний розсуд визначав та змінював їх розмір без обумовлення такого права у вказаній анкеті-заяві.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги, спірним залишається питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку суми відсотків та штрафів.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивач (апелянт), обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.11.2016 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, які викладені на сайті Банку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати штрафів та процентів, визначення розміру процентної ставки на рівні, визначеному в розрахунку заборгованості та умови щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.11.2016 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (30.05.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак, місцевим судом було вірно відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення відсотків та штрафів за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, де визначено про можливість банку стягувати штрафи та відсотки за користування кредитом, визначати та змінювати їх розмір в довільному порядку.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Твердження апелянта стосовно того, що позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами, при цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи якраз і не містять підтвердження того, що саме ці, надані Банком до позову, Умови та Правила були чинними під час укладення договору 15.11.2016 року.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що, відповідач, користуючись кредитним лімітом та здійснюючи погашення заборгованості, відтак, висловив свою згоду з розміром заборгованості та формою договору та його умовами, а тому відсутність підпису позичальника в Умовах та Правилах не свідчить про не укладеність договору, з урахуванням суті договору приєднання, колегія суддів оцінює критично, оскільки як убачається з матеріалів справи, відповідач категорично не погоджувалась з розміром заборгованості, та вважала вимоги банку безпідставними.

Твердження апелянта про те, що у разі якшо суд не взяв до уваги Умови, Правила та Тарифи Банку, то в будь-якому випадку наявні підстави для стягнення відсотків за ставкою 3% річних, як визначено статтею 625 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки місцевим судом в оскаржуваному рішенні було віно зазначено, що вимог про стягнення процентів, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів та штрафів.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк",- залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 04.02.2021 року.