Постанова

Іменем України

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 720/285/19

провадження № 61-11072св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року у складі судді Вівчар Г. А. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 рокуу складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Лисака І. Н.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 20 червня 1981 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом РАЦС Чернівецькій області, актовий запис № 1029.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірваний.

Позивач вказувала на те, що з моменту одруження та по травень 2017 року вона була зареєстрована та проживала в будинку АДРЕСА_1 .

Будинок за вказаною адресою належав на праві власності батькові відповідача - ОСОБА_3 . Після смерті батька власником житлового будинку став відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 червня 2011 року.

На земельній ділянці був розташований житловий будинок літ. А житловою площею 126,70 кв. м, загальною - 211,00 кв. м, літня кухня літ. В, сарай літ. Г, Д, вбиральня літ. Е, гараж літ. С, колодязь № 2, огорожа № 6, 8, 9, вигріб № 7, вимощення II.

В житловому будинку літ. А приміщення коридору 2-1 площею 16,50 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-2 площею 18,80 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-3 площею 16,50 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-4 площею 16,60 кв. м приміщення житлової кімнати 2-5 площею 9,30 кв. м; приміщення комори 2-6 площею 4,30 кв. м, приміщення кухні 2-7 площею 8,70 кв. м, приміщення ванної 2-8 площею 7,40 кв. м приміщення санвузла 2-9 площею 2,60 кв. м, приміщення комори 2-10 площею 2,50 кв. м, тераса літ. А1 побудовані самочинно та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.

Зазначала, що самочинні будівлі були побудовані нею та ОСОБА_2 за спільні кошти у 1990 році, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. На той час вона з чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 проживали разом з батьками ОСОБА_2 і їм була необхідна окрема житлова площа, а тому добудова житлового приміщення здійснювалась для їх потреби як молодої сім`ї. Позивач брала фінансову участь у будівництві, оскільки працювала на посаді завідуючої інфекційним відділенням для дітей та отримувала стабільний дохід.

У 2013 році у будинку було проведено ремонт з частковою заміною меблів, техніки та сантехніки виключно за її кошти.

Рішенням Новоселицької міської ради Чернівецької області від 09 листопада 2011 року № 264 житловому будинку літ. А на АДРЕСА_1 надано статус законно побудованого та оформлено на нього право приватної власності, а 05 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво на право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 211,00 кв. м, житловою - 126,70 кв. м, літню кухню В, сарай Г, сарай Д, вбиральня Е, гараж Є, колодязь 2, огорожу 6, 8, 9, вигріб 7, вимощення II.

Враховуючи те, що в житловому будинку літ. А приміщення коридору 2-1, приміщення житлових кімнат 2-2 - 2-5, приміщення комори 2-6, кухні 2-7, ванної 2-8, санвузла 2-9, комори 2-10, тераса літ. А1 були побудовані самочинно під час шлюбу за спільні кошти для потреб сім`ї, а пізніше вказані будівлі набули статусу законно побудованих та оформлені на праві власності за ОСОБА_2 , позивач вважає, що вказані будівлі є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, як це передбачено статтею 70 СК України.

Позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житлові приміщення, які входять до складу житлового будинку, реєстраційний номер 33675921, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення коридору 2-1 площею 16,50 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-2 площею 18,80 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-3 площею 16,50 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-4 площею 16,60 кв. м, приміщення житлової кімнати 2-5 площею 9,30 кв. м, приміщення комори 2-6 площею 4,30 кв. м, приміщення кухні 2-7 площею 8,70 кв. м, приміщення ванної 2-8 площею 7,40 кв. м, приміщення санвузла 2-9 площею 2,60 кв. м, приміщення комори 2-10 площею 2,50 кв. м, тераси літ. А1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених приміщень.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Матеріали справи не містять доказів того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених сторонами під час шлюбу поліпшень, переобладнання та ремонтних робіт, а саме, що внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача та відповідача відбулось істотне збільшення вартості будинку, його якісних характеристик, отже, що будинок набув статусу спільної власності подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Новоселицького районного суду Чернівецької області.

29 листопада 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц, Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13.

В касаційній скарзі зазначається, що самочинні будівлі, про які вказується у свідоцтві про право на спадщину і які не були включені до спадкового майна, були побудовані сторонами у 1989-1990 роках, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Самочинне будівництво здійснювалося за спільні кошти, оскільки крім сторін фінансової участі у будівництві ніхто інший не брав. Конструктивні характеристики добудови свідчать про те, що вона здійснювалась для окремого проживання сім`ї та ведення окремого господарства.

У 2011 році ОСОБА_2 узаконив самочинне будівництво та набув право власності на приміщення, які будувалися за спільні кошти подружжя.

Обраний спосіб захисту спрямований на захист прав та законних інтересів позивача щодо майна, нажитого за час шлюбу та не порушує прав відповідача.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що касаційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 24 липня 1987 року належав ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 серпня 1987 року, зареєстрованим Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації в книзі № 4, сторінка 146 за реєстровим № 445. Житловий будинок складався з чотирьох кімнат загальною площею 100 кв. м, житловою - 65,40 кв. м, крім того, на виділеній земельній ділянці розташовувались підсобні приміщення.

22 лютого 2000 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1876 га, розташовану на АДРЕСА_1 на підставі рішення від 26 листопада 1999 року VI сесії XXIII скликання виконкому Новоселицької міської ради. Державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 20.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадщину після його смерті прийняв син - відповідач ОСОБА_2 та 15 червня 2011 року йому було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно за законом на житловий будинок літ. А житловою площею 126,70 кв. м, загальною площею 211,00 кв. м, літню кухню літ. В, сарай літ. Г, Д, вбиральню літ. Е, гараж літ. Є, колодязь № 2, огорожу № 6, 8, 9, вигріб № 7, вимощення II (т. 1 а. с. 12).

У свідоцтві про право власності на спадкове майно також міститься застереження про те, що в житловому будинку літ. А приміщення коридору 2-1 площею 16,50 кв. м; приміщення житлової кімнати 2-2 - 18,80 кв. м; приміщення житлової кімнати 2-3 - 16,50 кв. м; приміщення житлової кімнати 2-4 площею 16,60 кв. м; приміщення житлової кімнати 2-5 - 9,30 кв. м; приміщення комори 2-6 - 4,30 кв. м; приміщення кухні 2-7 - 8,70 кв. м; приміщення ванної 2-8 - 7,40 кв. м; приміщення санвузла 2-9 - 2,60 кв. м; приміщення комори 2-10 - 2,50 кв. м; тераса літ. А1 побудовані самочинно та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.

Рішенням Новоселицької міської ради від 09 листопада 2011 року № 264 житловому будинку літ. А на АДРЕСА_1 надано статус законно побудованого та визнано право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 211 кв. м, в тому числі житловою - 126,70 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, в які входить сарай літ. Г, Д, літня кухня літ. В, гараж літ. Є, вбиральня літ. Е, колодязь № 1, огорожа № 6, 8, 9, вигріб № 7, вимощення літер ІІ, за відповідачем ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

У цій справі суд установив, що ОСОБА_1 з 20 червня 1981 року та у період будівництва спірних кімнат в житловому будинку на АДРЕСА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В будинку, окрім сторін у справі та їх малолітніх дітей, були зареєстровані та проживали власник ОСОБА_3 та його дружина, з якими сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, брали участь у веденні спільного господарства, купували будівельні матеріали для добудови житлового будинку для спільного користування, брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Згідно зі статтею 17 ЗК України та статтею 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (статті 6, 30 ЗК України, статті 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв`язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з`ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім`ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім`ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.

Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 723/123/15-ц, а також узгоджується із усталеною судовою практикою.

Відповідно до статті 22 КпШС України(чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У справах № 352/626/13-ц, № 712/8316/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Проте до цього, не будучи житловим будинком із юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірних приміщень, які добудовані на другому поверсі вказаного житлового будинку.

Відповідно, спірні приміщення не є окремим об`єктом права власності, а є невід`ємною частиною житлового будинку, тому суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог про визнання спірних приміщень спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 їх частину.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Встановлено, що житловий будинок літ. А на АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв. м, на період добудови спірних кімнат 2-1 - 2-10, за рахунок яких фактично збільшилась загальна площа на 111 кв. м, належав на праві власності батькові відповідача ОСОБА_3 , який помер у 2009 році, а потім в порядку спадкування право власності перейшло до відповідача ОСОБА_3 .

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених сторонами під час шлюбу поліпшень, переобладнання та ремонтних робіт, а саме, що внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача та відповідача відбулось істотне збільшення вартості будинку, його якісних характеристик, отже, що будинок набув статусу спільної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц, Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, колегія суддів відхиляє, оскільки у даному випадку слід враховувати доведеність заявлених позовних вимог належними доказами.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров