Справа № 165/1940/21 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1336/21 Категорія: 80 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 05 листопада 2018 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Наказом Міністерства енергетики України №43 від 01 квітня 2021 року було затверджено Статут ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», а наказом №45 від 01 квітня 2021 року реорганізовано ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Наказом ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» №25/к від 13 квітня 2021 року її було переведено на підприємство, а наказом №25/к від 15 квітня 2021 року звільнено з роботи з 19 квітня 2021 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю.

Позивач вказувала, що у день звільнення роботодавець не виплатив належну їй при звільненні заробітну плату та вихідну допомогу. Заборгованість станом на 11 червня 2021 року склала 17 759,38 грн, які просила стягнути з відповідача в свою користь. Також, враховуючи, що її середньоденний заробіток становив 274,61 грн, просила суд стягнути з відповідача в свою користь 10 984,40 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2021 року по день подачі позову - 14 червня 2021 року, із розрахунку : 40 робочих днів х 274,61 грн її середньоденного заробітку. Також просила стягнути з відповідача в свою користь 5000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу, та 908 грн судового збору.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» в користь ОСОБА_1 17 759 грн 38 коп. заборгованості з вихідної допомоги при звільненні та 10160 грн 57 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» в користь ОСОБА_1 908 грн сплаченого судового збору та 2000 грн витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги, а всього 2908 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи, просить рішення скасувати та відповідно до ст.262 ЦАК України і ч.3 ст.235 КЗпП України постановити окрему ухвалу, якою зобов`язати ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» змінити формулювання причин звільнення та направити копію наказу позивачу.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначав, що просить відмовити в позові з тих причин, що до Фонду оплати праці ці кошти не входять. Крім того, повний обсяг прав та обов`язків ДП «Буддирекція» отримає лише після припинення ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Станом на день написання заяви Міністерство енергетики України не затвердило проміжний акт, відтак відповідач не був правонаступником ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в частині виплати заборгованої заробітної плати. Зазначив, що виплата ДП «Буддирекція» коштів позивачу приведе до нецільового їх використання і порушення бюджетного законодавства, що в сукупності вказує на неналежну діяльність юридичної особи. Відтак суду слід було винести окрему ухвалу, якою зобов`язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та видати наказ, яким внести зміни до трудової книжки позивача. При визначенні сум відшкодування витрат, понесених на правничу допомогу, просить врахувати фінансовий стан відповідача, розмір та реальність понесення таких витрат позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає його законним і обгрунтованим, а скаргу - безпідставною, зважаючи на те, що відповідач добровільно видав наказ про звільнення ОСОБА_1 з указаних підстав та зазначив у наказі про виплату їй вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку та в довідці вказав про наявність заборгованості з виплати такої допомоги в сумі 17759,38 грн. Отже, вважає, що спору про підстави звільнення та суму заборгованої вихідної допомоги між сторонами немає.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум при звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та з вини підприємства належні звільненому працівникові кошти у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, не були виплачені, отже підлягають до задоволення вимоги про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а також суд вирішив питання розподілу судових витрат, стягнувши понесені витрати за сплату судового збору та зменшивши розмір компенсації витрат на оплату правничої допомоги до 2000 грн.

Такий висновок суду є правильним, виходячи з наступних підстав .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Як встановлено судом, на підставі наказу №203/к від 05 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу у ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» (а.с.7).

Наказом Міністерства енергетики України №43 від 01 квітня 2021 року було затверджено Статут ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», а наказом №45 від 01 квітня 2021 року реорганізовано ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Наказом ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» №25/к від 13 квітня 2021 року позивача ОСОБА_1 з 14 квітня 2021 року зараховано до особового складу підприємства (а.с.8).

Зі змісту наказу Міністерства енергетики України «Про реорганізацію Державного підприємства ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» (а.с.29) вбачається, що пунктом 6 наказу встановлено, що ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» є правонаступником всіх прав та обов`язків ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська».

Разом з тим, відповідачем надано копії проміжних передавальних актів балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів зазначеного підприємства до правонаступника Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів» станом на 19.04.2021 та на 28.04.2021 (а.с.31,32).

Наказом Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів» №25/к від 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 з 19 квітня 2021 року звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (згідно ст.44 КЗпПУкраїни) (а.с.9).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності завершення процесу припинення і внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру, у зв`язку з чим ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договорами та позадоговірними зобов`язаннями, що виникли за його участі, спростовуються вище наведеними обставинами.

Відтак, судом встановлено, що факт прийняття (про зарахування до особового складу працівників ДП «Дирекція по будівництву об`єктів») та звільнення позивача в процесі розгляду справи підтверджено. Саме наказом відповідача від 15 квітня 2021 року №25/к зобов`язано бухгалтерію підприємства провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити їй компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як визначено ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачає виплату середнього заробітку за час затримки виплат, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї провини, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Окрім того, 30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з довідкою відповідача №40/146 від 31 травня 2021 року (а.с.10) заборгованість з вихідної допомоги, що належна ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2021 року складає 17 759,38 грн.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити, що суд першої інстанції, виходячи з розміру задоволених позовних вимог та наявного клопотання відповідача про їх зменшення, з урахуванням складності справи, фінансового стану сторін, фактично здійснених адвокатом робіт та наданих послуг, правомірно стягнув з відповідача в користь позивача 2000 грн витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються документально.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновку суду першої інстанції не спростовують та на законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів» залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді