ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/125/14-ц

провадження № 22-ц/818/3879/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі Харківської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі його законного представника ОСОБА_1 ,

треті особи: орган опіки і піклування Адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради та відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі Харківської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , треті особи - орган опіки і піклування Адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради та відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про виселення з квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_4 , на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року, ухвалене суддею Штих Т.В., -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» в особі Харківської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , треті особи - орган опіки і піклування Адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради та відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про виселення з квартири.

В обгрунтування позову зазначає, що згідно кредитного договору №181 від 16 серпня 2007 року та додаткової угоди №1 до кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 181, укладені між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 позичальнику були надані у користування кредитні кошти у сумі 107 000 доларів США зі сплатою 12,5% процентів річних, з кінцевим терміном повернення 15 серпня 2019 року. В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №121 без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Чуєвою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 3553, згідно умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Однак, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами належним чином не виконав. Згідно виконавчого напису № 2729, виданого 30 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Самощенко О.А., на предмет іпотеки було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На виконання виконавчого напису нотаріуса було відкрите виконавче провадження, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження №29931445 від 09 листопада 2011 року.

З урахуванням останніх уточнень просить суд виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року позов АБ «УКРГАЗБАНК» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 із чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в особі його законного представника ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 229,40грн. на користь АБ «УКРГАЗБАНК».

Ухвалою цього ж суду від 24 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_4 , про перегляд вказаного вище заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_4 , просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що 12 вересня 2016 року нею було подано суду заяву про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2010 року по справі №2-9523/10, яким було задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №181 від 16 серпня 2007 року. Зазначає, що підставою для перегляду цього заочного рішення стало те, що про його існування вона дізналась під час розгляду даної справи.

Крім того звертає увагу суду на те, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року у справі №638/8418/14-ц було задоволено її позов про визнання кредитного договору №181 від 16 серпня 2007 року та додаткової угоди до нього №1 від 16 лютого 2009 року недійсними, оскільки останні нею не підписувались, а тому у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову в частині виселення відповідачів по справі.

Також вказує, що у суду першої інстанції не було підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач та її представник були присутні під час розгляду справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що на іпотечне майно було звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, співвідповідачі добровільно виселитися відмовилися, тому вимога про їх виселення без надання іншого житла є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо виселення Відповідача 3, то матеріали справи містять копію рішення виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання про надання згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 оскільки житлові права його малолітніх дітей (в т.ч. Відповідача 2 на той час ) не будуть порушені, так як їм буде надане проживання і реєстрація у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 16 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №181, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 107 000 доларів зі сплатою 12,5% річних строком повернення до 15 серпня 2019 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки №121, без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Чуєвою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 3553, згідно умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І.О., за реєстровим №1833.

У п.2.4.8 цього договору передбачено, що право користування предметом іпотеки мають малолітні діти, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому цей договір вчиняється за згодою органу опіки та піклування, оформленого рішенням Дзержинського РВК м. Харкова №111№18 від 31 липня 2007 року. Інші діти не мають права користування цією квартирою.

16 лютого 2009 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 було укладеного додаткову угоду №1 до кредитного договору від 16 серпня 2007 року №181, згідно умов якої сторони домовились, що з моменту укладання цієї додаткової угоди Банк відкриває позичальнику рахунок для погашення заборгованості за кредитним договором, а позичальник зобов`язується сплачувати заборгованість на це рахунок. Також зазначено черговість оплати заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що нею у судовому порядку оскаржувався кредитний договір №181 від 16 серпня 2007 року та іпотечний договір №121 від 16 серпня 2007 року, які у подальшому рішенням суду були визнані недійсними, тому у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову в частині виселення відповідачів по справі.

Разом з тим, такі твердження колегією суддів не приймаються та спростовуються матеріалами справи.

Так дійсно, заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року було визнано кредитний договір №181 від 16 серпня 2007 року та іпотечний договір №121 від 16 серпня 2007 року було визнано недійсним.

Разом з тим, рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Украгазбанк» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору залишено без розгляду.

Отже, наразі зазначені вище кредитний та іпотечний договори є чинними.

Також, матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 125 910,18 доларів США та 140 778,40грн.

30 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О. А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2729, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

На виконання виконавчого напису нотаріуса було відкрите виконавче провадження, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження №29931445 від 09 листопада 2011 року.

Згідно довідки Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 05 вересня 2013 року у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 (іпотекодатель) у спірній квартирі не зареєстрований.

30 вересня 2013 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направив на адресу відповідачів рекомендованим листом вимоги про добровільне звільнення спірної квартири, яку не було виконано.

Зазначені вимоги були отримані особисто 07 жовтня 2013 року, про що свідчать відповідні зворотні повідомлення, які також містяться в матеріалах справи.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право

на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічне за змістом положення містив також укладений між банком та ОСОБА_6 іпотечний договір, згідно з пунктом 6.3. якого, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звернув стягнення на іпотечне майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , у позасудовий спосіб на підставі виконавчого напису нотаріуса, виданого 30 жовтня 2009 року.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів. У такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів позичальник та іпотекодавець усвідомлюють наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ними своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла. Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вищевказаними договорами, оскільки за таких обставин буде знівельовано мету і сутність права іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у спосіб, передбачений законом.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 27 липня 2021 року по справі №635/105/14-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки на іпотечне майно було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, відповідачі добровільно виселитися відмовляються, тому останні підлягають виселенню.

Разом з тим, задовольняючи позов в цій частині суд першої інстанції не перевірив чи купувалася квартира, яка є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів, чи підлягають застосуванню положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР про необхідність обов`язкового надання відповідачам одночасно з виселенням з квартири АДРЕСА_1 , іншого постійного жилого приміщення.

Як зазначалось вище 16 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №181, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 107 000 доларів зі сплатою 12,5% річних строком повернення до 15 серпня 2019 року.

Між тим, даний договір не містить застереження, що кредит надано саме на придбання квартири АДРЕСА_1 , ,яка є предметом іпотеки, в якій зареєстровані та проживають відповідачі.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки №121, без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Чуєвою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 3553, згідно умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І.О., за реєстровим №1833.

Як вбачається із змісту п.2.1.1 та 2.4.5 квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві спільної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І.О., за реєстровим №1833.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що вказана вище квартира була придбана (набута у власність) до укладання кредитного договору від №181 від 16 серпня 2007 року, тобто не за кредитні кошти.

Між тим, на вказані обставини суд першої інстанції не звернув та дійшов помилкового висновку про виселення відповідачів без надання останнім іншого житлового приміщення.

Враховуючи те, що матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) була придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідно до кредитного договору №181, тому виселення відповідачів із спірної квартири не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням та вказується в рішенні суду.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення судом оскаржуваного рішення відповідачі забезпечені іншим житлом.

Посилання суду на рішення РВК Дзержинського району м. Харкова про надання ОСОБА_6 дозволу на оформлення кредитного договору та договору іпотеки від 31 липня 2007 року №111/18, де вказано, що: «у разі невиконання заявником зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки житлові права його малолітніх дітей не будуть порушені, оскільки їм буде надане проживання і реєстрація у квартирі, що належить їх бабусі, ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_3 » висновків апеляційного суду не спростовує, оскільки квартира АДРЕСА_4 відповідачам не належить.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд першої інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині позовних вимог щодо виселення відповідачів, без урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не оскаржується, тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахування викладених обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.371, 374, п. 4 ч. 3 ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_4 , задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі його законного представника ОСОБА_1 про виселення з квартири скасувати, у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (місцезнаходження: м. Харків, вул. Космічна, буд.20, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 365,40грн. (триста шістдесят п`ять гривень 40коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова