Дата документу 04.02.2021 Справа № 324/656/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/656/20
Провадження №22-ц/807/355/21
Головуючий в 1-й інстанції Каретник Ю.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року, ухвалене у м. Пологи у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом, який згодом уточнила, до відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що вона та відповідач є подружжям. Від даного шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з позивачем. ОСОБА_2 у позові просила постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу, заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 травня 2020 року і до повноліття дитини.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про стягнення аліментів задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , який наразі перебуває в зоні проведення ООС за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу, заробітку відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 23 травня 2020 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.
Стягнуто із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , який наразі перебуває в зоні проведення ООС за адресою: АДРЕСА_2 , 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору на користь держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не доведено спільного проживанні її з дитиною, без відповідача та відсутності домовленості між позивачем та відповідачем про утримання дитини. Процесуальні дії позивача щодо подачі позову і відповідача, щодо подання заяви про визнання позову мають на меті зменшення у подальшому розміру аліментів на утримання спільної дитини відповідача та третьої особи.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 19 жовтня 2019 року, встановлено, що батьками ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 24 вересня 2019 року.

Із копії довідки, виданої 16 червня 2020 року головою правління ОСББ «Зелінського 19А», встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом з донькою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, дана довідка не містить відомостей про те, що відповідач проживає разом із ними.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу, заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 травня 2020 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України, встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вказані вимоги законодавства та встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/6 частки доходу відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги, з приводу неналежного підтвердження факту відсутності між позивачем та відповідачем у справі домовленості щодо утримання дитини та факту не проживання відповідача разом з позивачем та спільною дитиною не впливають на правильність висновків суду, оскільки стягнення аліментів є способом захисту прав дитини та забезпечення її належним рівнем утримання і право на стягнення аліментів має той з батьків з ким дитина проживає, а факт приживання позивача і дитини за однією адресою підтверджений належними та достовірними доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те що, подання вказаного позову стане підставою для зменшення розміру аліментів стягнутих на спільну дитину відповідача та третьої особи не заслуговують на увагу, оскільки не є предметом розгляду в даній справі, а визначення розміру аліментів стягнутих на утримання доньки ОСОБА_5 , судом першої інстанції, здійснено з урахування стягнення з відповідача аліментів на сина ОСОБА_6 .

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 03 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 04 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков