241/1066/21
2/241/333/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

(повний текст)

24.11.2021 Першотравневий районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Чудопалової С.В.,

за участю секретаря Небиліченко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Мангуш в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калініченко Артем Володимирович до Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Калініченко А.В. звернувся з позовом до Першотравневого районного суду Донецької області, в якому просить визнати за позивачем ОСОБА_1 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: будинку, позначеного в плані літ. А-1 житловою площею 14,6 кв.м., а також надвірні прибудови: 2-1 кухня, 2-2 житлова кімната, Ѕ частина літньої кухні літ. Б-1, погреб літ. Б/п, сараї літ. Б/1, Г,Н, З, И, вбиральня літ. Е, погреб п/п, гараж літ. Р, - після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої вимоги мотивує тим, що у листопаді 1996 року, позивач переїхала на постійне проживання до свого майбутнього чоловіка, шлюб з яким було укладено 27.12.1996 року. На час заселення до будинку позивач не знала, хто саме є власник будинку, вважала, що власником домоволодіння АДРЕСА_1 є її чоловік ОСОБА_3 , оскільки проживала в будинку вдвох з ним. Пізніше позивачка довідалася, що власником будинку був її свекор ОСОБА_2 , коли у 2005 році побачила довіреність, видану свекром позивачки на ім`я її чоловіка на продаж будинку. Однак чоловік позивачки так і не продав будинок, а ІНФОРМАЦІЯ_2 , власник будинку, помер. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , розташовану на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу «Прогрес», що належало спадкоємцю на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.1989 року, посвідченого секретарем виконкому Ялтинської селищної ради народних депутатів Першотравневого району Донецької області, та зареєстрованого в реєстрі за №32. Згідно реєстраційного запису на документі про право особистої власності право власності ОСОБА_2 на вищевказане майно зареєстроване в Жданівському БТІ 13.06.1989 р. за №631. До складу спадщини увійшла Ѕ частина домоволодіння позначена в плані літ. А-1 житловою площею 14,6 кв.м., а також надвірні прибудови: 2-1 кухня, 2-2 житлова кімната, Ѕ частина літньої кухні літ. Б-1, погреб літ. Б/п, сараї лі. Б/1, Г, Н, З, И, вбиральня літ. Е, погреб п/п, гараж літ. Р. Син ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом, не звернувся у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини та таким чином пропустив без поважних причин строк для прийняття спадщини. 28.09.2020 року ОСОБА_3 звернувся до Першотравневого районного суду Донецької області з позовною заявою до виконавчого комітету Ялтинської селищної ради про визнання права власності за набувальною давністю, однак 03.12.2020 року рішенням суду йому було відмовлено в задоволені позову. Позивач разом з сином проживає в будинку з 1996 року постійно по теперішній час та відкрито володіє частиною будинку, не прийнятою ніким після смерті спадкоємця у спадок, сплачує комунальні послуги, ремонтує Ѕ частину домоволодіння. Вважає, що оскільки позбавлена можливості захистити майнові інтереси сина, щоб в майбутньому частина будинку належала сину на законних підставах, не маючи іншої можливості захистити права та законні інтереси, вимушена звернутися до суду. Враховуючи, що вона понад 10 років відкрито та безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому має підстави вважати, що набула право власності на нього за набувальною давністю. 12.07.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 02.09.2021 Першотравневим районним судом Донецької області за клопотанням представника позивача, замінено відповідача на належного - Мангушську селищну раду Маріупольського району Донецької області. 11.10.2021 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали. Представник Мангушської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 власниками будинку зазначені : ОСОБА_4 - частка Ѕ закреслено, написано - 0; ОСОБА_5 - частка 1/2; ОСОБА_2 - частка 1/2 (а.с. 18). Щодо інших співвласників: ОСОБА_4 - частка Ѕ закреслено, написано - 0; ОСОБА_5 - частка Ѕ, зазначених у технічному паспорті на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем інформацію до суду не надано. Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.09.2013 року відділу ЗАЦС селища Дагомис Лазаревського району місця курорту Сочі управління ЗАЦС Краснодарського краю Російської Федерації, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сочі, Російська Федерація, актовий запис №45. (а.с. 14). Як вбачається зі змісту позову, позивач зазначала в позові, що син ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, але документальних доказів в підтвердження цього не надано. Згідно довідки виданої виконкомом Ялтинської селищної ради від 12.02.2014 року №130 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 10.05.1989 року по 14.08.1995 року (підстави: домова книга). Довідка була видана для нотаріального контролю. Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Першотравневим РВ УМВС України у Донецькій області 06 лютого 1997 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 має місце проживання: АДРЕСА_1 з 09.11.1996 року (а.с. 8). Згідно копії витягу з домової книги під номером сторінки 6, вбачається прописані дві особи, а саме: 04.11.1996 року прописана ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (на підставі укладеного шлюбу з ОСОБА_3 , отримала прізвище ОСОБА_7 , змінено на ОСОБА_8 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 27.12.1996 року Ялтинської селищної ради Першотравневого району Донецької області), 29.11.1996 року записана, як ОСОБА_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно штампу реєстрації в домової книзі зареєстрований 03.12.2013 року. (а.с. 9, 10). Відповідно до довіреності 28.07.2005 року виданої ОСОБА_2 на ім`я свого сина ОСОБА_3 вбачається місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Згідно з положеннями ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння) майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що вона з 1996 року проживає у спірному будинку та відкрито, безперервно ним користується, вважає себе повноцінним власником цього будинку, оскільки користується ним понад 20 років, а тому вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст. 344 ЦК України. Суд вважає, що позивачем не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивача. Так позивачем не додано документів, що підтверджували б його доводи щодо добросовісного набуття ним права на цей будинок, добросовісного, відкритого володіння цим майном. Натомість, з матеріалів справи (паспорту громадянина Україна, витягу з домової книги) слідує, що позивач почав проживати в цьому будинку з листопада 1996 року. На момент реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), реєстрація місця проживання проводилася на підставі Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України за № 66-дск від 03 лютого 1992 року (надалі по тексту - Тимчасова інструкція) та Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 700 від 10 жовтня 1994 року (надалі по тексту - Положення). Підставою для реєстрації місця проживання особи за певною адресою є заява про реєстрацію місця проживання (форма № 15 до п. 49 Тимчасової інструкції). Така заява повинна містити відомості про підстави для реєстрації місця проживання заявника за зазначеною ним адресою (ордер, свідоцтво про право власності - документи, що підтверджують право власності) або договір найму (піднайму, оренди) разом з обов`язковою письмовою згодою власника житла на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації вище. Таким чином, позивач був обізнаний, а це спростовує добросовісне володіння, так як позивач при заволодінні чужим майном знала, з моменту реєстрації місця проживання, про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 28.04.2020 року по справі N 552/1354/18 - позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц. Враховуючи зміст вимог ст.344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Посилання позивача на проведення поточних ремонтів, підтримання майна в належному стані не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності, оскільки вони жодним чином не підтверджують факт володіння нерухомим майном. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком з листопада 1996 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України. Таким чином, позивач не довів обставин, визначених статтею 344 ЦК України , які є підставою для визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю, а відкритість та безперервність користуванням майном не є достатніми для набуття права власності на це майно, за правилами ст.344 ЦК України. Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК , 344 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимогОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калініченко Артем Володимирович до Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області про визнання права власності відмовити. Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 02.12.2021.

Суддя С.В.Чудопалова