Номер провадження: 22-ц/813/3502/21
Номер справи місцевого суду: 408/1249/17
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Михайлюк О.А. 12 вересня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося до Біловодського районного суду Луганської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с. 3-8, т. 2 а.с. 161).

В обґрунтування позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» посилалося на те, що згідно кредитного договору № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 85 000,00 доларів США, строком до 23 вересня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 3286-004/08Р, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № б/н від 23 вересня 2008 року.

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняло право вимоги за кредитним договором № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року на підставі укладеного з ПАТ КБ «Правекс-Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги від 12 жовтня 2017 року.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати кредиту, процентів за користування кредитом та сплати штрафних санкцій, утворилася заборгованість, яка станом на 08 квітня 2016 року становила 70 383,77 доларів США, з яких: кредит 59 743,73 доларів США; проценти 10 640,04 доларів США.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 29 травня 2017 року клопотання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено. Цивільну справу передано на розгляд за підсудністю Малиновському районному суду м. Одеси (т. 1 а.с. 104).

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки (т. 1 а.с. 148).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав їй кредит в розмірі 85 000,00 доларів США, строком до 23 вересня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Позивачі вважали, що кредитний договір та, як наслідок іпотечний договір та договір поруки, укладені із порушенням вимог чинного законодавства, а тому вони мають бути визнані недійсними.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року залучено до розгляду у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (т. 2 а.с. 88).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено (т. 2 а.с. 184-185).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т. 2 а.с. 189-196).

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням ПАТ КБ «Правекс-Банк» положень Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні оскаржуваних договорів, та несправедливістю положень кредитного договору.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити первісний позов, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т. 3 а.с. 3-4).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав останній кредит у розмірі 85000,00 доларів США, строком до 23 вересня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати кредиту, процентів за користування кредитом та сплати штрафних санкцій, утворилася заборгованість, яка станом на 08 квітня 2016 року становила 70 383,77 доларів США, з яких: кредит 59 743,73 доларів США; проценти 10 640,04 доларів США.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 23 вересня 2008 року отримала кредит в сумі 85000,00 доларів США, користувалась ним та добровільно сплачувала обов`язкові платежі за кредитним договором протягом тривалого часу - з 28 вересня 2008 року по грудень 2014 року (т.1 а.с.38, а.с. 160-263).

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що кредитний договір між сторонами був укладений належним чином.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.1054, ч.1 ст.1048 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

З розрахунку заборгованості (т.1а.с.38) вбачається, що позичальник ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання перед кредитодавцем ПАТ КБ «Правекс-Банк» за кредитним договором, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка станом на 08 квітня 2016 року становила 70 383,77 доларів США, з яких: кредит 59 743,73 доларів США; проценти 10 640,04 доларів США.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

Переглядаючи справу, колегія суддів доходить висновку, що відповідачі істотно порушили норми Закону та умови кредитного договору № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року, договору поруки 23 вересня 2008 року, не виконавши взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту разом з нарахованими відсотками, у зв`язку із чим вказані грошові кошти підлягають стягненню з позичальника та поручителів у солідарному порядку.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з приписами статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За змістом пункту 1.1 Договору поруки від 23 вересня 2008 року, поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (як правонаступника ПАТ КБ «Правекс-Банк») підлягає стягненню, солідарно, заборгованість за Кредитним договором № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року у сумі 70 383,77 доларів США, з яких: кредит 59 743,73 доларів США; проценти 10 640,04 доларів США.

Що стосується необхідності стягнення заборгованості саме у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, то колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Так, у зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що Договори від 03 листопада 2011 року та від 07 листопада 2014 року про зміни та доповнення до Кредитного договору № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року не відповідають діючому законодавству України та суперечать змісту, викладеному у самих договорах. Так, у договорі від 03 листопада 2011 року про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року, а саме в п.1, зазначено, що дані зміни підписано з метою проведення реструктуризації заборгованості позичальника за Кредитним договором. Однак, на думку позивачів, реструктуризація кредиту не відбулась, борговий тягар не неполегшав, а навпаки, став значно більшим, так, реальна відсоткова ставка збільшилася, та склала 19,11%

Колегія суддів критично оцінює вказані доводи зустрічної позовної заяви, оскільки відповідно до Додатку № 2 до Договору про внесення змін та доповнень до договору № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року, укладеного 03 листопада 2011 року, позичальнику були надані кредитні канікули в частині сплати суми кредиту в період з грудня 2011 року по квітень 2012 року, та, відповідно, сума погашення за кредитом (по тілу) за період кредитних канікул у розмірі 1 935,00 доларів США були роздрібнена на подальші платежі в період з травня 2012 року до вересня 2020 року шляхом збільшення щомісячного платежу, що і являло собою реструктуризацію.

Крім того, згідно умов Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору №3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року, укладеного 07 листопада 2014 року, було змінено дату щомісячного платежу з 10 числа кожного місяця на 7 число кожного місяця, а також змінено пункт 7.1.3. Кредитного договору на наступну редакцію: «За порушення строків погашення заборгованості за Кредитом або внесення процентів за користування коштами стягнути пеню за кожен день прострочення в розмірі 0,1% від суми не сплаченої заборгованості за строк невиконання зобов`язань». Також, було змінено п.7.1.7. Кредитного договору на нову редакцію, а саме: «Стягнути неустойку в розмірі 0,1 % від суми Кредиту, вказаної у п. І.І. даного договору, за кожен день невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань щодо страхування об`єкту застави/іпотеки, передбачених даним Договором»

Тобто, зменшився ризик у Позичальника в частині звернення стягнення на майно, передане в іпотеку.

Колегія суддів враховує, що як до Кредитного договору, так і до Договору про внесення змін та доповнень було додано додаток № 2 із зазначенням орієнтовної сукупної вартості кредиту, який власноруч підписано ОСОБА_1 із зазначенням, що остання ознайомлена із орієнтовною сукупною вартістю кредиту.

Крім того, у зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що Банком не було зазначено, перелік, розмір і базу рахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту та не було попереджено споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; не було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

На думку позивачів, таке недотримання ПАТ КБ «Правекс-Банк» зобов`язань, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» призвело до того, що позивач невірно уявляла свої витрати за Договором, тоді як згідно ч. 2 ст. 19 вказаного Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому .випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоди споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Проаналізувавши зміст укладеного сторонами Кредитного договору та додаткових угод до нього, колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови, передбачені законодавством України, позивачі були ознайомлені зі всіма істотними умовами Кредитного договору, Договору поруки, Договору іпотеки, Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

Таким чином, спірні договіри кредиту, іпотеки та поруки підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивачі на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов спірних договорів та, в подальшому, прийняли надані відповідачем кредитні кошти; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; повну інформацію стосовно умов кредитування.

Крім того, позивачі посилаються на порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, але не зазначають, що саме у оспорюваному кредитному договорі позивачі вважають несправедливою умовою, а лише зазначають перелік статей законодавства.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, позивачі не надали суду доказів на підтвердження наявності зазначених вище умов для визнання умов договорів несправедливими.

Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку із його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Так, позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б могли дати підстави вважати, що Кредитний договір, Договір поруки, Договір іпотеки, укладені між сторонами, є несправедливим щодо позивачів, оскільки при підписанні даного договору позичальник та поручитель ознайомлювалися та погодились із їх умовами, а відтак, проаналізувавши умови Кредитного договору, Договору поруки, Договору іпотеки та встановлені обставини, колегія суддів доходить до висновку про відсутність у останніх несправедливих умов, а всі твердження позивачів з даного приводу судом розцінюються як їх спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

За наведеного, позивачами за зустрічним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених між сторонами правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачами, в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсними Кредитного договору, Договору поруки та Договору іпотеки.

Приймаючи до уваги наведені вище мотиви, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодилась з його умовами, на протязі тривалого часу сплачувала обов`язкові платежі за договором, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, обставин невідповідності положень Кредитного договору, Договору поруки, Договору іпотеки вимогам законодавства встановлено не було, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що підстави для визнання недійсними Кредитного договору №3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року, Договору поруки від 23 вересня 2008 року, Договору іпотеки від 23 вересня 2008 року - відсутні, а тому у задоволенні зустрічного позову обґрунтовано відмовлено.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на наявний у матеріалах справи Висновок експертного дослідження №135/с, яким було встановлено, що документальне оформлення операції ПАТ КБ «Правекс-Банк» з надання кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті (доларах США) не відповідає вимогам чинних на момент укладення кредитного договору №3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року нормативно-правових актів.

Колегія суддів зауважує, що загальні вимоги, які необхідні для чинності Договору кредиту, при його складанні та посвідченні дотримано, а невідповідність оскаржуваного договору деяким вимогам щодо його документального оформлення є формальними порушеннями, які не спростовують волевиявлення сторін на його укладення.

Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення, в рівних частках, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» суму судового збору у розмірі 27 239, 90 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, оф.32) заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за Кредитним договором № 3286-004/08Р від 23 вересня 2008 року у сумі 70 383,77 доларів США, з яких:

- кредит у розмірі 59 743,73 доларів США;

- проценти у розмірі 10 640,04 доларів США.

Стягнути, в рівних частках, з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, оф.32) витрати по сплаті судового збору у розмірі 27 239, 90 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе