Ухвала

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 176/585/17

провадження № 61-2122св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Калараша А. А. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року у складі судді

Волчек Н. Ю., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 рокуу складі колегії суддів Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним.

З урахуванням уточнення позову, в обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 07 листопада 2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNJ0GК00000092 для придбання окремої квартири

АДРЕСА_1 , Згідно з вказаним договором банком було надано кредит у розмірі 9 000,00 доларів США на строк до 08 листопада 2021 року під 1% на місяць.

Позивач вважав, що вимога банку, викладена у п. 1.1 кредитного договору стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, не відповідає вимогам закону і підлягає визнанню її недійсною, так як є несправедливою та містить умови про зміни у витратах.

Також вважав, що строк позовної давності ним пропущено не було, так як він дізнався про порушення своїх прав лише на початку 2017 року.

На підставі викладеного остаточно просив суд:

- визнати недійсними вимоги викладені у п. 1.1 кредитного договору від 07 листопада 2006 року №DNJ0GК00000092 стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням щомісячно сплаченої суми комісії ( а.с.31,32).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що до заявлених позивачем вимог мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, заявлені банком, та оспорюваний пункт договору не містить у собі несправедливих умов, які б могли тягнути за собою визнання його недійсним, а тому вимоги є необґрунтованими.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають застосування строки позовної давності, заявлені банком, і у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з недоведеністю.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із відсутності доказів несправедливості умов договору, а волевиявлення позивача під час укладання кредитного договору було вільним, свідомим та повністю відповідало його внутрішній волі, було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 18 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 14 грудня 2018 року, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано з Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області справу

№ 176/585/17.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Окрім того, позовна давність за позовними вимогами позивачем не пропущена. Оскільки ні сам факт укладання договору, ні виконання його не свідчать про те, що особа на момент укладання і виконання договору знала про порушення її прав.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNJ0GК00000092 (а.с.3).

Відповідно до п.1.1. вказаного кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 07листопада 2006 року по 08 листопада 2021 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 9 000,00 доларів США на наступні цілі: купівля житла, а також у розмірі 1 215,00 доларів США на сплату страхових платежів та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

При цьому сторони домовилися про порядок погашення заборгованості за цим договором, яка здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 126,98 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

З кредитного договору вбачається, кредитний договір був підписаний позивачем 07 листопада 2006 року та виконувався протягом тривалого часу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що до заявлених позивачем вимог мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, заявлені банком, та оспорюваний пункт договору не містить у собі несправедливих умов, які б могли тягнути за собою визнання його недійсним, а тому вимоги є необґрунтованими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги є недоведеними.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсними вимоги, викладені у п. 1.1 кредитного договору від 07 листопада 2006 року № DNJ0GК00000092 стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,2% винагороди, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з підстав несправедливості вказаних положень.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частинами першою і другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді щомісячної винагороди є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що встановлення невиправданих платежів спрямованих на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, і такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними; не оцінив відповідні умови кредитного договору, якими передбачений обов`язок позичальника щодо сплати комісій.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, суд апеляційної інстанцій не врахував, що оскаржуване положення пункту 1.1 кредитного договору

від 07 листопада 2006 року № DNJ0GК00000092 стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,2 % є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України такі умови договору порушують публічний порядок.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня

2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання недійсним вимог пункту 1.1 кредитного договору від 07 листопада 2006 року №DNJ0GК00000092 стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,2 % задоволенню не підлягає, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту.

Стосовно вирішення позовних вимог у частині застосування наслідків недійсності вказаної умови кредитного договору з урахуванням позовної давності.

Звертаючись із позовом до суду, позивач просив зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості з врахуванням щомісячно сплаченої суми комісії.

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявило клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог (а.с.46).

Позовна давність до необґрунтованих позовних вимог не застосовується (правова позиція Верховного Суду, постанова від 04 грудня 2019 року, справа № 234/13519/16-ц).

У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи те, що порушення сторонами вимог статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення оспорюваних договорів - 07 листопада 2006 року, то саме в цей момент ОСОБА_1 був обізнаний про умови кредитного договору, однак з позовом до суду звернувся у квітні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Разом із тим, договором кредиту передбачено, що сплатащомісячної винагороди у розмірі 0,2 % проводиться щомісячними фіксованими платежами у період із 21 до 28 числа кожного місяця.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовна давність за вимогами позивача про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 травня 2018 року у справі № 333/865/16-ц, у якій вказано: «Матеріали справи містять документи про виконання відповідачем умов нікчемного правочину у вигляді пункту 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі (Комісія), починаючи з моменту укладення кредитного договору в 2012 році.

Договором кредиту передбачено, що сплата Комісії проводиться щомісячними фіксованими платежами у розмірі 1,47 %, а тому позовна давність за вимогами позивача про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Позивачем не пропущено строку на звернення до суду з позовом про зобов`язання ПАТ Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором за трирічний період (стаття 257 ЦК України), починаючи з 19 лютого 2013 року і до моменту подання позову 19 лютого 2016 року, і навпаки, пропущено строк позовної давності за такими вимогами позову за період, що передував трирічному терміну перед зверненням до суду з цим позовом, тобто до 19 лютого 2013 року.

Разом із тим, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 302/946/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 466/2053/17 в аналогічних правовідносинах, зроблено правовий висновок про те, що у частині позовних вимог про застосування наслідків недійсності вимог кредитного договору, які є нікчемними, слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, про застосування строку якої заявлено відповідачем у справі.

У вказаних справах також встановлено обов`язок боржника сплачувати на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту щомісячними платежами.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо позовної давності до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину, у випадку, якщо спірними умовами договору передбачено обов`язок боржника сплачувати на користь банку винагороду щомісячними платежами. У зв`язку із зазначеним, на підставі частини другої статті 403 ЦПК України вважає за необхідне відступити від вказаного висновку.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 176/585/17 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання окремого пункту кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2017 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року.

Головуючий А. А. Калараш

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров