Справа № 495/1003/21
З а о ч н е р і ш е н н я
01 грудня 2021 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючої судді Шевчук Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Бучка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.04.2004 року. Від шлюбу сторонни мають двох дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
На підставі договору купівлі-продажу ВСІ №822970, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною І.В. і зареєстрованого в реєстрі за №2381, позивачка є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач проживає у спірному будинку з дозволу позивачки, однак останні чотири роки постійно зловживає спиртними напоями, поводить себе агрессивно, що порушує право позивачки на вільне розпорядження належним їй на праві приватної власності житловим будинком, тому позивачка звертається до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача зі спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та визнати його таким, що втратив право користування зазначеним вище житловим будинком.
В судове засідання адвокат Братінов І.П., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, протии винесення заочного рішення не заперечує.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, витребувані докази та пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.04.2004 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується також Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданного 11.12.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №223.
На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку серії ВСІ №822970, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною І.В. і зареєстрованого в реєстрі за №2381, позивачка є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до Довідок №08/05-24/299 від 26.01.2021 року та №08/01-16/298 сторони разом зі спільними дітьми зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Характеристики №90 від 26.01.2021 року, виданною Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, зловживає спиртними напоями, не працює, компрометуючих матеріалів стосовно нього Старокозацька сільська рада не має.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП.
Позивачка ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №160648.
Також суд приймає до уваги Терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 серії АА №068643, як такий, що надійшов до суду поза межами процессуального строку, а саме після закриття підготовчого провадження по даній справі з поважних причин, оскільки даний припис був виданий 13.07.2021 року.
Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються в супереч прав інших громадян, тобто виселення з житлового приміщення допускається виключо на підставах, передбачених законом.
У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання.
Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК, суд враховує положення Постанови ВС від 04.02.2020 у справі №639/1502/18, в якій Суд роз`яснив, що Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Матеріалами даної справи не підтверджено факт самоправного вселення відповідача ОСОБА_2 за зазначеною вище адресою, окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є родичем позивачів.
Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.
Згідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших прживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Як вбачається з роз`яснень викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці, виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Позивачкою ОСОБА_1 не надано до суду жодного переконливого, належного та допустимого доказу на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача ОСОБА_2 за наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.
Факти вчинення відповідачем адміністративних правопорушень за ч.1, ч.2 ст. 173-2 КУпАП, самі по собі не можуть бути підставою для виселення відповідача зі спірного будинку.
Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що вона є власницею вищезазначеного будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України.
У відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Враховуючи вищезазначене, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності,суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення задоволенню не підлягають.
У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачами, оскільки у задоволенні позовних вимог позивачів відмовлено у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 9 ч.3, 4, 98, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 79, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення відмовити у повному обсязі.
На рішення може бути подана апеляційна скарга через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 01.12.2021 року.

Суддя