Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 754/16916/17

провадження № 61-7395св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Богінкевичем Андрієм Миколайовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Гуля В. В., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження, ордера та свідоцтва.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що в 1992 році на підставі ордера, виданого 01 жовтня 1992 року Київським маргариновим заводом, вона вселилась та зареєструвалася у кімнаті АДРЕСА_1 , а саме: до гуртожитку підприємства, де і проживала разом з ОСОБА_2 .

У 1994 році у період декретної відпустки вона проживала у матері в Чернігівській області. У 2000 році вона повернулась проживати в гуртожиток, однак у кімнаті крім ОСОБА_2 також проживав її чоловік та дитина.

Зазначала, що відповідач та її чоловік постійно створювали їй перешкоди для проживання, вона не могла проживати у своїй кімнаті, оскільки ОСОБА_2 змінила замки в квартирі.

У лютому 2016 року вона звернулась до суду з позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні спірним житлом.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, у задоволенні якого відмовлено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року (справа № 754/4614/16-ц).

У грудні 2017 року вона дізналась, що розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року № 537 ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб 03 листопада 2017 року видано ордер № 018110 серії Б на квартиру АДРЕСА_1 , у якій вона зареєстрована з дітьми та якою має право користуватись.

Вказувала на те, що ОСОБА_2 отримала ордер на приміщення, яке не є вільним.

Крім того, згідно з переліком майна, затвердженим розпорядженням Деснянської районної державної адміністрації від 30 січня 2015 року, житловий будинок АДРЕСА_2 відноситься до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївська районна державна в місті Києві адміністрація не мала повноважень видавати ордер на житло, яке знаходиться в Деснянському районі м. Києва.

Зазначала, що вона повідомила Деснянську районну у м. Києві державну адміністрацію про те, що вона звернулась до суду з позовом про визнання розпорядження та ордера недійсними та просила не проводити приватизацію спірного житла, так як вона і її діти також зареєстровані у спірній квартирі. Однак, 18 січня 2018 року Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності, згідно з яким спірна квартира перейшла у її власність та власність її дітей у рівних частинах.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року № 537 про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 родині ОСОБА_2 , визнати недійсним та скасувати ордер від 03 листопада 2017 року № 018110 серії Б, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією 10 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, приймаючи розпорядження та видаючи ордер родині ОСОБА_2 , діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Позивач не надала належних доказів на підтвердження порушень чинного законодавства України, допущених при видачі ордера та приватизації спірної квартири.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-11614св19).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у 1994 року виїхала із гуртожитку, а 04 травня 1995 року ОСОБА_2 видано ордер на ліжко-місце, а тому остання на законних підставах вселилась до вільного житлового приміщення гуртожитку. З травня 1995 року ОСОБА_2 постійно проживала у гуртожитку, а після зміни його статусу з гуртожитку на житловий будинок ОСОБА_2 та її сини продовжували проживати у спірному житловому приміщенні, а також перебували на квартирному обліку.

ОСОБА_1 до січня 2016 року не намагалася проживати у спірному жилому приміщенні, з 1999 року ОСОБА_1 , знаючи, що її житлові права порушені, і вона як одинока мати з дитиною не має фізичної можливості проживати на ліжко-місці у кімнаті гуртожитку разом із сторонньою особою, не скаржилася ні до адміністрації маргаринового заводу, ні до суду про порушення її житлових прав.

До компетентних органів щодо видачі ордера на спірне жиле приміщення у період з 01 листопада 2014 року по 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 не зверталась.

Оскільки станом на серпень-вересень 2017 року лише ОСОБА_2 звернулася із заявою про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 , Голосіївська районнау м. Києві державна адміністрація, діючи відповідно до вимог чинного законодавства України, прийняла рішення про видачу ордера на спірну квартиру сім`ї ОСОБА_2 . Після видачі ордера ОСОБА_2 та її сини скористались своїм правом на приватизацію спірного жилого приміщення, отримавши її у власність.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнано недійсним та скасовано розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року № 537 «Про видачу ордеру на квартиру АДРЕСА_1 родині ОСОБА_2 ».

Визнано недійсним та скасовано ордер № 018110, виданий Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією 03 листопада 2017 року ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - син) на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 19,2 кв. м, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, видане відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації 10 січня 2018 року, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_2 та членів її сім`ї - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у рівних частках, на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, установивши, що на час видачі відповідачам оспорюваного ордера квартира АДРЕСА_1 не була вільною, оскільки у ній мала право проживати позивачка, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсними ордера як такого, що порушує права позивача, та розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року про видачу цього ордера.

Також апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке видане відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації 10 січня 2018 року, оскільки в процесі приватизації спірного житла відділ приватизації не отримав письмової згоди на приватизацію ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за якими зберігається право на житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі адвоката Богінкевича А. М. подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_1 та її дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , права на проживання у кімнаті АДРЕСА_1 , не врахував, що реєстрація за вказаною адресою не підтверджує факт проживання.

Суд не проаналізував поважність причин відсутності позивача та її дітей у кімнаті АДРЕСА_1 понад шість місяців.

Апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, зокрема відповідь Служби у справах дітей і сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 березня 2021 року, яка надана на вимогу суду.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінку тій обставині, що позивач з дітьми проживає в орендованій квартирі.

Також апеляційний суд допустив порушення вимог процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності сторін, які належним чином не були повідомлені про розгляд справи, та не розглянув клопотання про відкладення розгляду справи.

Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року представник заявників зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 175/4630/16-ц (провадження № 61-969св19), від 31 жовтня 2019 року у справі № 501/2127/13-ц (провадження № 61-13866св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4151/06 (провадження № 61-29149св18); судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України); справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші сторони не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 04 листопада 1991 року № 796 надано Київському маргариновому заводу дозвіл на тимчасове використання жилої площі квартир АДРЕСА_4 як тимчасовий гуртожиток для поселення додаткової чисельності працівників заводу, зазначені квартири актом від 12 червня 1991 року № 587 передані за належністю.

На підставі наказу Маргаринового заводу від 01 жовтня 1992 року № 177 ОСОБА_1 видано ордер № 40, згідно з яким надана житлова площа в кімнаті АДРЕСА_1 на період її роботи на цьому підприємстві.

19 травня 1995 року ОСОБА_1 прописана за вказаною адресою, а 03 грудня 1999 року та 12 жовтня 2006 року, відповідно, її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підставі наказу адміністрації Маргаринового заводу від 04 травня 1995 року № 115 ОСОБА_2 видано ордер № 7, згідно з яким надана кімната АДРЕСА_1 на період її роботи на цьому підприємстві.

18 травня 2001 року ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 21 листопада 2000 року № 2104 визнано таким, що втратило чинність рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 04 листопада 1991 року № 796 про використання квартир АДРЕСА_4 для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями робітників Київського маргаринового заводу.

Згідно з пунктом 2 вказаного розпорядження, районним у м. Києві державним адміністраціям за місцем знаходження підприємств, установ та організацій визначено надати жилі приміщення в будинках згідно з додатком, громадянам, які в них проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку і видати їм ордери на займані жилі приміщення за поданням адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій.

Відповідно до пункту 1 протоколу наради Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації ) від 22 січня 2016 року щодо вирішення житлових питань мешканців квартир АДРЕСА_3 вирішено, що ПАТ «Київський маргариновий завод» спільно з Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією, на виконання вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27 листопада 2000 року № 2104, має вжити заходів, щодо видачі ордерів громадянам, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку у квартирах АДРЕСА_3 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року у справі № 754/4614/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року № 537, за клопотанням ПАТ «Київський маргариновий завод», ухвалено рішення про видачу ордера родині ОСОБА_2 з трьох осіб: вона, син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , а 03 листопада 2017 року, на його підставі виданий ордер № 018110 на однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 10 січня 2018 року № 14, 10 січня 2018 року видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у рівних частках. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 січня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Статтею 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

У статті 129 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Частиною першою статті 130 ЖК Української РСР визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказівок, які містяться у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року і які відповідно до вимог частини першої статті 417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, апеляційний суднадав належну оцінку рішенню Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року та ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року у справі № 754/4614/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року у справі № 754/4614/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши спірну житлову площу у гуртожитку як працівник ПАТ «Київський маргариновий завод», вимушено залишила кімнату № 105, оскільки на спірній житловій площі неможливе проживання двох сімей, але вона ніколи не втрачала інтерес до наданого житла, несла витрати з його утримання, намагалася вселитися до спірної кімнати, зверталася до відповідних органів щодо порушення належних їй житлових прав, а отже, її не можна вважати постійно відсутньою у житловому приміщенні.

Згідно з відповіддю Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 липня 2018 року № 102103/24-6796 на адвокатський запит від 19 липня 2018 року № 102/7260, ордер на право зайняття жилої площі в гуртожитку на кімнату АДРЕСА_1 , виданий Київським маргариновим заводом на ім`я ОСОБА_1 , переданий до Деснянської райдержадміністрації разом з картотекою від Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві. Квартира АДРЕСА_1 як вільна станом на жовтень 2017 року у Деснянській райдержадміністрації не обліковувалась. Крім того, зазначена квартира до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Деснянською райдержадміністрацією не передавалась (т. 2, а. с. 122).

Згідно з частиною першою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Частиною другою статті 58 ЖК Української РСР передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК Української РСР, відповідно до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Установивши, що на час видачі ОСОБА_2 з членами її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 оспорюваного ордера спірна квартира не була вільною, спірним жилим приміщенням мала право користування ОСОБА_1 з дітьми, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ордер № 018110, виданий 03 листопада 2017 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією, видано з порушенням вимог частини другої статті 58 ЖК Української РСР та інтересів ОСОБА_1 , а тому дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2017 року № 537 та ордера № 018110, який виданий Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією 03 листопада 2017 року на ім`я ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - син) на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 19,2 кв. м, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації 10 січня 2018 року, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_2 та членів її сім`ї - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у рівних частках, на квартиру АДРЕСА_1 .

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 ЗаконуУкраїни «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до частини другої статті 8 ЗаконуУкраїни «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Установивши, що ОСОБА_1 та її діти мали право на приватизацію спірної квартири, оскільки за ними зберіглося право на житло, ОСОБА_1 не надавала письмової згоди на приватизацію, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що при здійсненні приватизації спірної квартири порушено право позивача на приватизацію.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 175/4630/16-ц (провадження № 61-969св19), від 31 жовтня 2019 року у справі № 501/2127/13-ц (провадження № 61-13866св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4151/06 (провадження № 61-29149св18), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності сторін, які належним чином не були повідомлені про розгляд справи, є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи здійснюється відповідно до вимог статей 128-132 ЦПК України.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка,

а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частини третьої статті 240 ЦПК України про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання в порядку, визначеному цим Кодексом.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - адвокат Богінкевич А. М., та відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання, яке призначено апеляційним судом на 24 березня 2021 року, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 41, т. 4).

За таких обставин аргументи касаційної скарги представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - адвоката Богінкевича А. М., про неналежне повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження.

Відхиляючи доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не відклав розгляд справи за клопотанням представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - адвоката Богінкевича А. М., Верховний Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (стаття 240 ЦПК України).

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Враховуючи те, що ухвалою суду касаційної інстанції від 14 липня 2021 року зупинено виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду до закінчення її перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для її скасування відсутні, тому виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року підлягає поновленню.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Богінкевичем Андрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець