ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/1827/20
Провадження № 22-ц/4820/103/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2

представниці третьої особи Шишової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Славутської міської ради Хмельницької області, третя особа Комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об`єднання», про встановлення факту проживання однією сім`єю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 8 жовтня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Славутської міської ради Хмельницької області (далі Рада) про встановлення факту проживання однією сім`єю.

ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько, ОСОБА_3 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 (далі квартира). Позивачка зареєстрована у м. Шепетівці, Хмельницької області, натомість останніх п`ять років вона постійно проживала у квартирі разом із ОСОБА_3 , оплачувала комунальні послуги, опікувалася ОСОБА_3 і надавала йому іншу необхідну допомогу. Оскільки позивачка проживала разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, то вона вважається такою, що прийняла цю спадщину. Водночас у нотаріальній конторі їй було відмовлено в оформленні спадщини через те, що квартира не була приватизована, а виконавчий комітет Ради рекомендував їй звернутися до суду для встановлення юридичного факту.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання з разом із ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років з квітня 2014 року до 3 липня 2020 року.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 23 вересня 2020 року залучив Комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об`єднання» (далі Підприємство) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 8 жовтня 2020 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у квартирі не підтверджується зібраними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт, який просить встановити ОСОБА_1 , доведений, а суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
Підприємство не висловило своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції не дотримався положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Квартира віднесена до державного житлового фонду та перебуває у віданні Ради.

Наймачем квартири була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . До членів її сім`ї належав син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав у квартирі. Підприємство не укладало з ним договору найму.

ОСОБА_1 разом із сім`єю зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

а) щодо порядку розгляду справи

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

З агальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За змістом п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування .

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини для реалізації своїх спадкових прав.

Отже, між сторонами виник спір щодо спадкування.

Цей спір мав бути розглянутий судом у порядку загального позовного провадження, натомість, всупереч положень ч. 4 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України суд першої інстанції розглянув його у порядку спрощеного позовного провадження.

Недотримання судом указаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

б) щодо вирішення спору по суті

Застосовані норми та джерела права

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

В силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Із положень ч. 1 ст. 1258 ЦК України слідує, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Як передбачено ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів установлені ст. 16 ЦК України.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності та законності.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87, 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку про те, що встановлення юридичних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності певних обставин, які мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження.

Суд вправі встановити лише такі факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, а тому встановлення юридичного факту у порядку позовного провадження без вирішення питання щодо права особи, на підтвердження якого встановлюється юридичний факт, є неможливим.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, та і непозовному провадженні.

Одним із фактів, який може бути встановлений судом, є факт проживання особи зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Заява про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю підлягає задоволенню в порядку окремого провадження лише за умови, що встановлення цього факту потягне за собою виникнення у заявника права на спадкування, а в порядку позовного провадження ще й одночасно з задоволенням вимоги про визнання права на спадщину.

Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним, у зв`язку з чим, при вирішенні спору суд повинен застосувати дієвий спосіб захисту, який призведе до реального відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення юридичного факту, ОСОБА_1 не заявила позовних вимог на захист тих порушених прав, для реалізації яких їй необхідно було встановити цей факт. Крім того, спірна квартира належить до державного житлового фонду та не входить до складу спадщини ОСОБА_3 , тому задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не призведе до виникнення у неї права на житло.

Отже, ОСОБА_1 обрала неефективний спосіб захисту порушеного цивільного права, внаслідок чого заявлений нею позов не підлягає задоволенню.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Всупереч вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного провадження, хоча судовий розгляд мав бути проведений у порядку загального позовного провадження.

За таких обставин ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Водночас, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В позові ОСОБА_1 відмовлено, тому в силу ст. 141 ЦПК України понесені нею судові витрати зі сплати судового збору не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 8 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 лютого 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Шевчук В.В.
Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 39