ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/931/21 Справа № 175/1886/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор, третя особа - Дніпропетровська філія Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор - Дніпродіпродор, про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор, третя особа - Дніпропетровська філія Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор - Дніпродіпродор, про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати, згодом уточнив позовні вимоги.

Вказував, що він перебував у трудових відносинах з Дніпропетровською філією державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Дніпродіпродор», де працював провідним інженером в групі промислового проектування з 03 листопада 2014 року (відповідно до наказу (розпорядження) про прийом на роботу № 57-к від 03 листопада 2014 року). Вказував також на те, що відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) №47-К від 24 травня 2018 року його звільнено із займаної посади 24 травня 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України із формулюванням підстави звільнення - за згодою сторін, про що було зроблено відповідний запис за №10 у трудову книжку, серія НОМЕР_1 . Проте, в день його звільнення, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не виплачено належні суми заробітної плати та інші компенсаційні суми. Він неодноразово звертався до роботодавця та головного підприємства про надання інформації та документів та виплаті заборгованості по заробітній платі, на що відповіді не отримав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену, заробітну плату в розмірі 14 677,12 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 633,86 грн.; середній заробіток за весь час затримки проведення кінцевого розрахунку з виплати заробітної плати в розмірі 95 360,65 грн., а також витрати, пов`язані зі сплатою суми судового збору у розмірі 1 172,74 грн.

04 серпня 2020 року позивач відмовився від позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі 14 677,12 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року позовні вимоги, за уточненим позовом, ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 633,86 грн.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки проведення кінцевого розрахунку з виплати заробітної плати в розмірі 95 360,65 грн.

Стягнуто з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1 172,74 грн.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року доповнено резолютивну частину рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року наступним абзацом: «На підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити рішення про присудження виплати заробітної плати до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць».

В апеляційній скарзі Державне підприємство Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що: компенсація за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до складу заробітної плати, позивач пропустив тримісячний строк передбачений ст.233 КзпП України для звернення до суду з вимогою; характер заборгованості, на яку нараховувалися суми середнього заробітку та заявлений у позові розмір заборгованості не є співмірним з сумою заборгованості.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення місцевого суду змінити в частині, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових трудових відносинах з Дніпропетровською філією державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Дніпродіпродор», де працював провідним інженером в групі промислового проектування з 03 листопада 2014 року (відповідно до наказу (розпорядження) про прийом на роботу №57-к від 03 листопада 2014 року).

Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) №47-К від 24 травня 2018 року позивача звільнено із займаної посади 24 травня 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України із формулюванням підстави звільнення - за згодою сторін, про що зроблено відповідний запис за №10 у трудову книжку, серія НОМЕР_1 . Проте, в день звільнення позивачу, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не виплачено належні суми заробітної плати.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідно до ст.ст.116,117 КзпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 02 липня 2020 року, який складає 95 360,65 грн. (розрахунок наданий позивачем та перевірений у судовому засіданні).

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду в повному обсязі, виходячи з наступного.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У справі, яка розглядається, фактичний розрахунок із ОСОБА_1 щодо виплати компенсації за невикористану відпустку здійснено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Так, 24 травня 2018 року позивача звільнено відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) №47-К від 24 травня 2018 року на підставі п.1 ст.36 КзпП України, в той час як повний розрахунок з позивачем з виплати заробітної плати здійснено 31 липня 2020 року.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 117 КЗпП України, висновок місцевого суду про застосування до виниклих правовідносин норм ст.116,117 КЗпП України є обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що заявлений у позові розмір заборгованості не є співмірним з сумою заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року дійшла до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення з позовом сума заборгованості із заробітної плати відповідача перед позивачем складала 21 232 грн.05 коп.

Під час розгляду справи відповідач спочатку частково, а потім в повному обсязі виплатив вказану заборгованість перед позивачем, у зв`язку з чим позивач повністю відмовився від позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати (т.2 а.с.34) .

Разом з тим, сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні (визначена позивачем як 95 360 грн.65 коп.) є значно більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі, що існувала на час звернення з позовом (21 232 грн.05 коп.).

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з уточненим позовом (т.2 а.с.23-29) ОСОБА_1 просив суд стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 24 травня 2018 року по 02 липня 2020 року, виходячи із середньоденної заробітної плати 180 грн.95 коп. (виходячи з заробітної плати виключно за березень 2018 року 3 800 грн., кількість робочих днів у березні 21).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки відповідача від 24 квітня 2019 року (т.1 а.с.28) заробітна плата ОСОБА_1 за лютий-березень 2018 року складала 3 800 грн. (квітень не може бути обрано для розрахунку, оскільки у квітні позивач перебував у щорічній основній відпустці з 02 квітня 2018 року по 29 квітня 2018 року).

Середньоденна заробітна плата за вказаний період складала 185 грн. 36 коп. (7 600 грн./41 робочий день ).

Період затримки розрахунку відповідачем з позивачем по заробітній платі за період з 25 травня 2018 року по 02 липня 2020 року складає 525 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку в межах періоду заявленого позивачем (по 02 липня 2020 року) по заробітній платі складає 525 днів х 185,36 грн.= 97 314 грн.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України, та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, з огляду на наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Колегія суддів враховує, що на момент звернення позивача з позовом заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 21 232,05 грн. є більше ніж у чотири рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (97 314 грн.).

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено 24 травня 2018 року, а з даним позовом він звернувся до суду лише 16 травня 2019 року, тобто через рік (т.1 а.с.4-17,25).

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірним, та вважає, що таке стягнення є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Тому позовні вимоги про стягнення за статтею 117 КзпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 25.000 грн., рішення суду підлягає зміні у вказаній частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що компенсація за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до складу заробітної плати, позивач пропустив тримісячний строк передбачений ст.233 КзпП України для звернення до суду з вимогою, колегія суддів відхиляє.

Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі №370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі №500/6631/16-ц.

Зважаючи на те, що на момент звернення позивача з позовом 16 травня 2019 року повний розрахунок, в тому числі заборгованість по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено, а невиплачена заборгованість перерахована позивачу відповідачем лише в процесі розгляду справи,позивач на момент звернення не був обмежений будь-яким строком згідно ч.2 ст.233 КЗпП України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Так, позивачем нараховано компенсацію втрати частини заробітної плати на всю суму заборгованості на момент звернення з позовом 21 232 грн., в той час як з розрахункового листка по заробітній платі ОСОБА_1 за травень 2018 року (т.1 а.с.197) вбачається, що з зазначеної суми 14 677, 12 грн. є компенсацією за невиплачену відпустку.

Компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, а тому не підлягає індексації відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», положення якого застосовують до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру.

Тобто, на момент звернення з позовом індексації підлягала лише сума заробітної плати, яка не була своєчасно виплачена, тобто сума у розмірі 10 463,02 грн. згідно зазначеної довідки.

В червні 2018 року відповідачем виплачено позивачу 500 грн., відповідно сума зменшується до 9 963,02 грн., в листопаді 2018 року відповідач сплатив позивачу 400 грн., сума зменшилася до 9 563,02 грн.

Згідно уточненої позовної заяви розрахунок величини компенсації втрати частини заробітної плати розраховано позивачем з червня 2018 року по жовтень 2019 року на суму заборгованості 6 554 грн.93 коп. згідно постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині, шляхом зменшення суми середнього заробітку за весь час затримки кінцевого розрахунку з виплати заробітної плати, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволені частково, пропорційно до задоволених вимог підлягає зміні сума судового збору, що має бути стягнута з відповідача на користь ОСОБА_1 з 1 172 грн. 74 до 307 грн. 38 коп.

Крім того, з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор підлягають судові витрати за звернення з апеляційною скаргою пропорційно до задоволених вимог скарги в розмірі 1 298 грн.05 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року змінити, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор, третя особа: Дніпропетровська філія Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор- Дніпродіпродор, про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати частково, зменшивши суму середнього заробітку за весь час затримки кінцевого розрахунку з виплати заробітної плати з 95 360 грн. 65 коп. до 25 000 грн.

Змінити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор на користь ОСОБА_1 з 1 172 грн. 74 коп. до 307 грн. 38 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства Укрдіпродор судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1 298 грн. 05 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.