Справа №: 467/556/21
Провадження № 4-с/486/10/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді СавінаО.І.

при секретарі Матіївій В.В.

за участі: скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Южноукраїнську Миколаївської області скаргу ОСОБА_1 на дії керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А.,

без участі представника відділу ДВС,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А., в якій просить скасувати постанову ВП № 56532583 від 14.04.2020 року про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 відкриті в банках. В обґрунтування скарги зазначає, що в порушення п. 7.3 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮУ №512/5 від 02.04.2012 року, державний виконавець, виконуючи рішення про примусове стягнення аліментів, не направив виконавчий лист до підприємства, де працює ОСОБА_1 Фермерське господарство «Остапенко В.П.». В порушення ч.4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець жодного разу не повідомив ОСОБА_1 про виникнення заборгованості зі сплати аліментів та не надсилав на його адресу розрахунків заборгованості, перед накладенням арешту на кошти боржника, яких на думку скаржника повинно було бути три. А тому вважає, що керівник Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. перевищив свої повноваження встановлені Законом, щодо вчинення виконавчих дій, під час винесення постанови про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 відкриті в банка, у зв`язку з чим просить скасувати вказану постанову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою скаргу та просив її задовольнити.

Керівник Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. в судове засідання не з`явилася, направивши на адресу суду письмову заяву, в якій просить розглянути скаргу без її участі, врахувавши позицію викладену у відзиві на скаргу.

20.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. на скаргу ОСОБА_1 , в якому остання просить відмовити у задоволенні скарги, пославшись на те, що в рамках виконавчого провадження № 56532583, державним виконавцем 14.04.2020 року було вчинено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів та керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої в електронному вигляді були направлені до АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Банк», а у паперовому вигляді сторонам виконавчого провадження. При цьому вказує, що законом покладається на Банки обов`язок повідомляти виконавчу службу про цільове призначення відкритих рахунків, зокрема зі спеціальним режимом використання. Розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_1 було вчинено, як для непрацюючої особи, оскільки останній не представив даних щодо своєї роботи та отримання заробітної плати у спірний період, а тому вважається особою, яка не працювала. У зв`язку з цим вважає, що постанова державного виконавця відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

З`ясувавши правові позиції сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 467/172/18 виданого 31.05.2018 року Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.02.2018 року і до досягнення нею повноліття.

05.06.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56532583 щодо примусового виконання виконавчого документу, копії якої надіслано сторонам.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

16.02.2021 року державний виконавець направив на адресу боржника вимогу про надання звіту про здійснені відрахування та виплати заробітної плати в період з 20.02.2018 року по 16.02.2021 року.

Боржник ОСОБА_1 17.02.2021 року отримав відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів в період з 01.01.2018 року по 31.12.2020 року, з яких вбачається, що протягом чотирьох місяців ним отримувались соціальні виплати у розмірі 499.53 грн., 499, 53 грн., 434.94 грн., 441.24 грн..

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1) ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За вимогами пунктів 4, 6 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 з наступними змінами, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

У зв`язку з відсутністю даних про отримані ОСОБА_1 доходи, державним виконавцем було вчинено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів, як для непрацюючої особи.

Частина друга ст. 195 СК України передбачає, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.

Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування ч.2 ст. 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за №114/8713.

Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.

Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об`єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто для обрахування суми обов`язкових податків та зборів у разі отримання особами реального заробітку (доходу).

Стаття 6 Податкового кодексу України визначає, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Відповідно до статті 22 ПК України, об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Отже, за змістом ПК України, об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є реальне майно та реальні дії з отримання доходів, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Проте середня заробітна плата для даної місцевості, із якої розраховуються аліменти у разі виникнення заборгованості в особи, яка не працювала або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, не належить до доходу (прибутку) або його частини, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника реального податкового обов`язку. Тобто середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник не є реальною і не може бути об`єктом оподаткування (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.04.2021 року у справі №759/1727/16).

Вказана правова позиція визначає, що сума аліментів, яка підлягає стягненню з боржника вираховується з середньої заробітної плати для даної місцевості без відрахування з неї податків та обов`язкових платежів.

У зв`язку з виникненням заборгованості зі сплати аліментів, державним виконавцем було накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 , які відкриті в АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Банк».

Відомості про те, що рахунки, на які накладено арешт, мають цільове призначення зі спеціальним режимом використання, у суда відсутні.

Пунктом 7) ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та ін..

Згідно ч.1, ч.3, ч.4 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Державний виконавець зазначив, що копії постанов про арешт майна в електронному вигляді були направлені до АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Банк», а у паперовому сторонам виконавчого провадження.

При цьому суд критично оцінює доводи скаржника, щодо його необізнаності про наявність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки в провадженні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з квітня 2021 року перебувало ряд скарг ОСОБА_1 з приводу оскарження дій державних виконавців, у тому числі наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Також судом не приймається твердження скаржника, про порушення державним виконавцем вимог ч.4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», щодо ненаправлення на його адресу розрахунків заборгованості по сплаті аліментів, оскільки вказаною нормою визначено обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

А зобов`язання повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику встановлено лише у разі:

1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;

2) подання заяви стягувачем або боржником;

3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;

4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

5) закінчення виконавчого провадження.

Тобто такий перелік є вичерпним і не передбачає зобов`язання кожного місяця надсилати боржнику будь-яких розрахунків.

Посилання скаржника на те, що він є головою фермерського господарства, а тому виконавчий лист повинен бути направлений за місцем його роботи - Фермерське господарство «Остапенко В.П.», суд вважає також недоречним, оскільки ОСОБА_1 не надав відомостей про отримання будь-якого доходу чи прибутку з вказаного підприємства у спірний період, а тому у державного виконавця відсутні відомості про вчинення господарської діяльності даним підприємством та можливість здійснювати утримання за виконавчими документами, а отже ОСОБА_1 правомірно вважається особою, яка не працювала.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши наявні докази у справі та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що державним виконавцем неправомірно було винесено оскаржувану постанову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А..

Керуючись ст. ст 259, 260, 447, 448, 450, 451, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А., відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Южноукраїнського міського суду О. І. Савін