РІШЕННЯ

30 листопада 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Садовского К.С.,
за участю секретаря Пастушенко К.Р., Ворончук Н.А., Пазенко А.О.,
представника позивача Захарова О.О.,
представника відповідача Колосова А.В.,
04 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до відповідачів ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В., відповідно до якого просила: визнати недійсним з моменту його укладання договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ», посвідчений 16.11.2020 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пономарьовою Д.В, серія та номер 2246 та витребувати на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння у ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» квартиру АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 02.04.2008 між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником є Акціонерне товариство «УкрСиббанк»), було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна), зареєстрований в реєстрі за № 1139, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібним Дмитром Ігоровичем (далі - Договір іпотеки), згідно якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
В подальшому АТ «УкрСиббанк», на підставі Договору факторингу № 4 від 11.06.2012, відступило право вимоги заборгованості за Кредитним договором ТОВ «Кей-Колект», таким чином ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та іпотекодержателя за Договором іпотеки.
У 2016 році на домашню адресу ОСОБА_2 було надіслано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій було вказано, що ТОВ «Кей-Колект» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., яка прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.02.2016, згідно з яким було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» був Договір іпотеки (нерухомого майна) від 02.04.2008, зареєстрований в реєстрі за № 1139.
Незаконність рішення щодо реєстрації права власності на квартиру позивача за ТОВ «Кей-Колект», була оскаржена нею до Харківського окружного адміністративного суду.
14.12.2017 постановою Харківського окружного адміністративного суду по справі №820/3127/16 (далі - Рішення), було задоволено позов ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа - ТОВ «Кей-Колект» та було визнано протиправним та скасоване рішення приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 02.02.2016, індексний № 28037062, про проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1 .
Вказане рішення набуло законної чинності 09.01.2018. У відкритті апеляційного провадження ТОВ «Кей-Колект» було відмовлено.
Так як право власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» було скасовано, то після того як було звершено процедуру його апеляційного оскарження та рішення набуло законної чинності, ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора та внесла відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що квартира АДРЕСА_1 знову є її власністю.
Таким чином, з моменту набуття законної чинності рішенням (09.01.2018) ТОВ «Кей-Колект» вже не мало права власності на квартиру, а тим більше про це було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
23.11.2020 до квартири АДРЕСА_1 , прийшли незнайомі позивачу особи в кількості 6 чоловік, які назвали себе представниками нового власника та вимагали негайно звільнити квартиру.
Так як все відбувалось о 07 год. 30 хв. ранку, то позивач вже виїхала на роботу, в квартирі були її чоловік ( ОСОБА_4 ), невістка та онуки.
Чоловіку було надано для огляду довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.11.2020 та договір купівлі- продажу квартири від 16.11.2020.
У вказаній довідці було вказано, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.11.2020, згідно з цим рішенням було зареєстровано за ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» є Договір купівлі-продажу від 16.11.2020, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «СОЛ- ПРОПЕРТІ».
Однак, станом на 09.01.2018, ОСОБА_2 повернула собі право власності на квартиру, на підставі рішення.
ТОВ «Кей-Колект» приймало участь в судовому процесі відносно оскарження незаконного набуття права власності на спірну квартиру, тому воно не могло не знати про наявність рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 по справі № 820/3127/16 та набуття ним законної чинності.
Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2020 знало, що вчиняє незаконні дії, так як вже не володіє правом власності на квартиру.
Окрім того, позивач вказує, що розділом 5 Договору іпотеки, передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, згідно п. 5.1 Договору іпотеки, сторони досягни згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Згідно п. 5.2 Договору іпотеки, позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п. 5.2.1 Договору іпотеки, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Таким чином, згідно положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2 Договору іпотеки, позасудове врегулювання стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, ТОВ «Кей-Колект», відбувається шляхом укладання окремого договору.
При цьому, ніякого окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, ОСОБА_2 не укладала з жодною особою. Саме тому у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для реєстрації прав на квартиру за собою та відчужувати квартиру іншій особі.
Позивач вказує, що тільки при укладенні окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя ТОВ «Кей - Колект» мало право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Окрім того, ніякої оцінки квартири жодною особою не проводилось, за її проведенням до ОСОБА_2 ніхто не звертався.
Про намір укласти з нею окремий договір про задоволення вимог Іпотекодержателя ТОВ «Кей - Колект» також не зверталося.
Тако, посилаючись на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ОСОБА_2 , вказує, що відповідач не мав права проводити ніяких реєстраційних дій щодо квартири, оскільки вона є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним з метою виконання умов кредитного договору, тобто споживчого кредиту у іноземній валюті.
Вказана квартира є єдиним житлом позивача, будь-якого іншого нерухомого житлового майна у її власності не знаходиться. Також разом з нею в квартирі мешкають її діти та малолітні онуки 2004, 2005, 2007 та 2016 років народження. TOB «Кей-Колект» знало про те, що в квартирі мешкають та мають право користування малолітні діти, так як при розгляді справи № 820/3127/16, до матеріалів справи було долучено відповідну довідку про реєстрацію місця проживання онуків позивача та їх батьків (її дітей) в квартирі АДРЕСА_1 .
Тому вважає, що Приватний нотаріус (Відповідач 3) повинна була перевірити наявність у ТОВ «Кей-Колект» належним чином оформленого дозволу органу опіки та піклування, на вчинення правочину відчуження нерухомого майна, право користування яким мають малолітні діти, а потім проводити реєстрацію оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Прямим обов`язком нотаріуса є перевірка факту відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей на користування відчужуваним нерухомим майном, що закріплено на законодавчому рівні.
Договір купівлі - продажу квартири було укладено 16.11.2020, тобто в період дії мораторію, а отже він суперечить Закону, оскільки він укладений під час його дії, тобто в цей період тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим громадянину України в іноземній валюті.
На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2020 справу передано для розгляду судді Садовському К.С.
07.12.2020 адвокатом Захаровим О.О., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , подано до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ; 2) заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості: квартири АДРЕСА_1 , в тому числі здійснювати реєстраційні дії щодо надання квартири в іпотеку, дарування; 3) заборонити представникам ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» перешкоджати в доступі до квартири та особистих речей у квартирі Позивачці та членам її сім`ї, реєструвати та вселяти сторонніх осіб до квартири, виселяти та знімати з реєстрації мешканців квартири АДРЕСА_1 .
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.12.2020, заяву передано для розгляду судді Садовському К.С.
Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Ухвалою суду від 08.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження.
Ухвалою суду від 08.12.2020 задоволено заяву адвоката Захарова О.О. про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 , у тому числі заборони здійснення щодо неї буд-яких реєстраційних дій, зокрема передачу в іпотеку та дарування, до набрання законної сили рішенням у справі. Заборонено представникам ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» перешкоджати в доступі до квартири та особистих речей у квартирі ОСОБА_1 та членам її сім`ї, реєструвати та вселяти сторонніх осіб до квартири, виселяти та знімати з реєстрації мешканців квартири АДРЕСА_1 .
23.12.2020 позивачем ОСОБА_2 подано до канцелярії суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої, не змінюючи предмету та підстав позову, просить визнати недійсним з моменту його укладання договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ», посвідчений 16.11.2020 р. приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пономарьовою Д.В, серія та номер 2246; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.11.2020 індексний номер 55160629, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. та компенсувати позивачу судові витрати.
Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 08.12.2020 представники відповідачів ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» отримали 18.01.2021..
26.01.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом директора ТОВ «Кей-Колект» - О.І.Вишневської, відповідно до якого просить відмовити позивачу у позові в повному обсязі.
Заперечуючи проти позову посилається на наступне.
У зв`язку з тим, що зі сторони Боржника систематично не виконувались зобов`язання за Кредитним договором та Іпотечним Договором - Банк неодноразово звертався до Боржника шляхом листування та особистого спілкування, нажаль ніякого результату це не дало, Боржник неодноразово давав пусті обіцянки та ігнорував прохання Банку щодо виконання зобов`язань за Кредитним та Іпотечним Договором. У зв`язку з вищевикладеним - 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені Договір факторингу №4 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, 11.06.2012 за реєстровим №2459-2460, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ».
Отримані від банка кошти ОСОБА_3 витратив на власні потреби, а виконувати свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів взагалі припинив. Неминучим наслідком дій боржника щодо несплати боргу по кредитному договору забезпеченому іпотекою було застосування іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» неодноразово зверталось до боржника та його майнового поручителя з пропозиціями дійти домовленостей щодо врегулювання питання по сплаті заборгованості за кредитним договором який забезпечений іпотекою, отримавши від них низку відмов ТОВ «Кей-Колект» прийняло рішення звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов Договору Іпотеки та ст..38 Закону України «Про іпотеку».
Вказує, що Договір Іпотеки від 02.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погрібним Д.І., за реєстровим №1139 містить розділ 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» в якому чітко зазначено, що позасудове врегулювання здійснюється в тому числі шляхом отримання іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі Договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Виконуючи умови ст. 35 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Кей-Колект» 14.10.2019 надіслало Боржнику та його майновому поручителю Вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, де містилось попередження про те, що у разі від подальшого, ухилення від виконання обов`язків по погашенню кредитної заборгованості - ТОВ «Кей-Колект» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», та які були отримані 22.10.2019, підтвердженням чому є повідомлення про вручення відправлення, які містяться в матеріалах реєстраційної справи. Після сплину тридцятиденного строку, який відповідно до Закону України «Про іпотеку» надається іпотекодавцю та боржнику на усунення порушень основного зобов`язання, ТОВ «Кей-Колект» реалізувало своє право та задовольнило вимоги іпотекодержателя шляхом укладення договору купівлі-продажу з ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» предмету іпотеки від свого імені в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», яке відбулося 16.11.2020.
Твердження позивача про те, що «ТОВ «Кей-Колект» при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2020 знало, що вчиняє незаконні дії, так як вже не володіє правом власності на квартиру» є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювалось в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені.
Стосовно тверджень позивача про те, що звернення стягнення на предмет вищевказаного договору іпотеки могло бути здійснено лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя то це не відповідає дійсності.
Укладаючи іпотечний договір сторони мали на увазі, що окремим договором і є відповідне застереження, що міститься в розділі 5 договору, бо в будь-якому іншому випадку виникали б суперечності Закону. Так абз. 1 ст. 36 передбачає, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем. Таким чином, наявність застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в розділі 5 Договору, само по собі, виключає можливість укладання будь-якого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. А відповідне застереження і є таким договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідає приписам закону і формальній логіці.
Іпотечне застереження, яке міститься в договорі іпотеки, є по своїй природі окремим правочином, який і є за своєю сутністю договором про задоволення вимог іпотекодержателя, саме цим застереженням передбачається порядок і види забезпечення зобов`язання.
Крім того, позивач стверджує, що у відповідності до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на зазначене майно не може бути звернене стягнення виходячи з того, що його площа менше ніж 140 кв. м. кредит видано в іноземній валюті, а спірне майно надано в забезпечення цього кредиту.
Але, відповідно п.1 ст.1 цього закону не може бути звернено стягнення у примусовому порядку. Примусове стягнення нерухомого та рухомого майна, яке виступає предметом іпотеки чи застави, можливе лише на підставі рішення суду. Примусити боржника здійснювати дії, спрямовані на відчуження предмету іпотеки чи застави, не вправі ніхто інший, ніж суд.
Відповідно до ст.,203 ЦК передбачає волевиявлення сторони правочину, що має бути вільним та відповідати внутрішній волі. Таким чином укладаючи іпотечне застереження, що міститься в договорі іпотеки сторона виявила свою волю та надала згоду на відчуження предмету іпотеки в разі невиконання зобов`язання. А відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» забороняється здійснювати примусове стягнення.
Вказує, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України Про іпотеку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).
Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки порядку статті 37 Закону України Про іпотеку на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Також, звернув увагу, що на час розгляду справи строк дії мораторію вже сплинув.
Крім того, представник відповідача вказує, що ТОВ «Кей-Колект» у порядку, визначеному діючим законодавством заздалегідь замовило експертну оцінку нерухомого майна, ідентифікатор оцінки за базою ФДМУ ЧМПМТД747843 від 30.10.2020.
Також, позивач зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» при укладенні договору купівлі-продажу не надало приватному нотаріусу дозволу органів опіки та піклування, що в свою чергу (на думку позивача) порушує права дітей, які мають право користування квартирою. Таке твердження не потребує уваги, з огляду на те, що В п. 2.4.6. Договору Іпотеки, ОСОБА_1 як Іпотекодавець зобов`язалась не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.
А ні АКІБ «УкрСиббанк», а ні ТОВ «Кей-Колект» не надавало згоди на реєстрацію будь кого в іпотечному майні, а саме у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Окрім того, згідно пункту 1.4. Договору Іпотеки: «Іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі, якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість в тому числі не порушені права дітей.»
Органами реєстрації було зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 , і це всупереч тому, що зазначене нерухоме майно знаходилось під двома обтяженнями (заборона та іпотека) та за відсутності дозволу зі сторони ПАТ «УкрСиббанк» та/або ТОВ «Кей-Колект», отже дана зареєстрована особа не мала достатніх правових підстав для реєстрації в вищезазначеній квартирі, жодних договорів про надання в користування цього майна із ТОВ «Кей-Колект» не укладалось, більш того реєструючи малолітніх дітей у нерухомому майні яке є предметом іпотеки Іпотекодавець спричинила обставини що негативно впливали на права іпотекодержателя, а саме - перешкоджали його праву здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про Іпотеку».
Оскільки ОСОБА_5 був зареєстрований в іпотечному майні з грубим порушенням пунктів 2.4.6. та 1.4. Договору Іпотеки від 02.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погрібним Д.І., за реєстровим №1139, а також статей 9 та 10 Закону України «Про Іпотеку» - він був завчасно знятий з реєстрації місця проживання, а отже і права малолітньої чи неповнолітньої особи укладенням договору купівлі-продажу порушені не були.
У зв`язку з цим, якщо права дітей й були порушеними, то саме діями їх батьків, які укладаючи іпотечний договір розуміли негативні наслідки і порушуючи умови кредитного договору сприяли настанню негативних наслідків для своїх дітей.
Також представник відповідача зазначає, що позивач не є стороною оспорюваних ним договорів купівлі-продажу та не надав належних доказів того, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договору купівлі-продажу нерухомого майна, що є його процесуальним обов`язком.
ТОВ «Кей-Колект» звертає увагу, що при здійсненні договору купівлі- продажу нерухомого майна були дотримані усі вимоги ст. 203 ЦК. Право на оспорювання правочину є тільки в сторонни правочину, або особи чиє право чи інтерес було порушено таким правочином.
22.02.2021 представником позивача подано до канцелярії суду відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому вказуючи наступне.
Відповіідно до змісту постанови, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги 0С0БА_1 з інших підстав, вказані вимоги закону врахував, та, встановивши що в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, дійшов правильного висновку про те, що іпотечний договір, укладений між позивачем та АТ «Укрсоцбанк», для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в іноземній валюті - доларах США, предметом іпотеки є квартира, площа якої не перевищує 140 кв. м та у якій зареєстрований та проживає позивач 0С0БА_1 . Доказів того, що позивачу на праві власності належить інше жиле приміщення матеріали справи не містять, а отже, не може бути примусово стягнута спірна квартира АДРЕСА_1 , з урахуванням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання 0С0БА_1 умов договору про іпотечний кредит від 27 липня 2005 року, укладеного в іноземній валюті.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» про те, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки у добровільному порядку, за згодою позивача, на підставі застереження, передбаченого сторонами в іпотечному договорі, а отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, прийняте відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, є безпідставними.
Також представником позивача повторно зазначається про те, що ОСОБА_2 повернула собі право власності на квартиру на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; ніякого окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, позивач не укладала з жодною особою, тому у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для реєстрації прав на квартиру за собою та відчужувати квартиру іншій особі; тільки при укладенні окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя ТОВ «Кей - Колект» мало право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Всі інші заперечення у Відзиві, відносно того, що начебто Відповідач 1 неодноразово звертався до боржника та майнового поручителя ( ОСОБА_2 ) з пропозиціями щодо врегулювання питання заборгованості,, є лише безпідставними твердженнями Відповідача 1, так як до суду не надано жодного доказу підтвердження того, з якими саме пропозиціями Відповідач 1 звертався до боржника та майнового поручителя, чи були ці пропозиції реальними до виконання, які суми пропонувалось внести боржнику та майновому поручителю для вирішення спірного питання.
Також ОСОБА_2 стверджує, що не отримувала 22.10.2019 жодного листа від ТОВ «Кей-Колект». Належних доказів того, що саме боржник та майновий поручитель ( ОСОБА_2 ) особисто отримали лист ТОВ «Кей-Колект» від 14.10.2019 Відповдіачем 1 до суду не надано, тому також є лише безпідставними твердженнями.
Правом на подачу заперечень представник ТОВ «Кей-Колект» не скористався.
Ухвалою суду від 08.06.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.
Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі та просить врахувати доводи, що наведені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 .
Представник відповідача ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлявся в установленному законом порядку, причини неявки суду повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
Відповідач ПН КМНО Пономарьова Д.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлялась в установленному законом порядку, причини неявки суду повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.

Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

02 квітня 2008 року між ОСОБА_3 і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", було укладено договір про надання споживчого кредиту 0.

Згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту № 0 банк надав позичальнику споживчій кредит в сумі 25 000,00 доларів США.

02 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки (нерухомого майна), зареєстрований в реєстрі за № 1139, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібним Дмитром Ігоровичем (далі - Договір іпотеки), згідно якого позивач передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаний договір іпотеки було укладено для забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02.04.2008 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 .

В подальшому ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк», на підставі договору факторингу № 4 від 11.06.2012 року відступило ТОВ "Кей - Колект» право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02.04.2008 року.

На підставі вищевказаного договору ТОВ «Кей-Колект" набуло статусу нового Іпотекодержателя за договором іпотеки (нерухомого майна) від 02.04.2008 року, Іпотекодавцем по якому є ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 , з 02.02.2016 року є ТОВ "КЕЙ-КОЛЛЕКТ". Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28037062 від 02.02.2016 року. Запис внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання протиправним та скасування рішення задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 02.02.2016 року, індексний №28037062, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 16.11.2020 ТОВ «Кей-Колект» відчужило іпотечне майно на користь ТОВ «СОЛ-ПРОПЕРТІ» на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2020, серія та номер:2246, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Пономарьовою Д.В.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 3-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Іншого нерухомого майна на праві власності за ОСОБА_2 не зареєстровано.

З копій паспортів на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 24.09.1997 року та 27.03.2008 року відповідно.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 (власник, з 24.09.1997), ОСОБА_4 (чоловік, з 24.09.1997), ОСОБА_6 (дочка, з 18.03.2003), ОСОБА_3 (син, з 27.03.2008), ОСОБА_5 (онук, з 30.05.2013).

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що належить іпотекодавцю на праві власності.

Як визначено ст. 18 Закону України «Про іпотеку» Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови.

У відповідності до ст. 33 вищевказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 цього Закону зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Так, у відповідності до ст. 38 цього Закону якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Доказів направлення ТОВ «Кей-Колект» на адресу боржника та його майнового поручителя письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ч.1 ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

У п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», діючого на момент виникнення спірних відносин, передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Пунктом 4.1. договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:

4.1.1.у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання забезпечено іпотекою за цим договором.

Пунктом 4.2. договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається із вищевикладеного, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Беручи до уваги, що з приводу відчуження спірного нерухомого майна рішення суду не приймалося, нотаріусом виконавчий напис не вчинявся, суд приходить до переконання, що квартиру АДРЕСА_1 відповідачем ТОВ «Кей-Колект» було відчужено на підставі договору Іпотеки.

Як вбачається з розділу 5 Договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку».

З цього слідує, що договором Іпотеки від 02.04.2008 передбачено два окремих способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, порядок реалізації котрих передбачений ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Так, як узгоджено сторонами у договорі іпотеки від 02.04.2008 у п. 5.2.-5.3 у разі настання обставин, зазначених в п.4.1. цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у котрому зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

З огляду на це, перед здійсненням права на відчуження предмету іпотеки, іпотекодержатель в силу положень п.п. 5.2-5.3, 5.5 Договору та ч.1 ст. 38 Закону України «Про Іпотеку» за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу зобов`язаний був письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Тобто, повідомлення мало бути не тільки з приводу способу задоволення вимог Іпотекодержателя, але й про намір укласти договір купівлі-продажу.

При цьому, суд погоджується із позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц, що аналіз положень статей 17, 33, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. З цього слідує, що право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого п. 5 Іпотечного договору не є абсолютним. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме позасудовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержателем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення, оскільки, ціна набуття права власності на предмет іпотеки, на момент звернення стягнення, є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, суд повторно зауважує, що в ході судового розгляду суду не було надано доказів направлення іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Клопотань про витребування таких доказів заявлено не було.

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З цього слідує, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 , на праві власності від 16.11.2020 ТОВ «Кей-Колект» порушено положення п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та зобов`язань узгоджених сторонами у Договорі іпотеки від 02.04.2008, внаслідок чого порушено право позивача щодо реалізації своїх прав при відчуженні іпотечного майна, суд прийшов до переконання, що такий правочин може бути визнаний недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (100 %) та стягує з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1681,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 1, 3, 5, 7, 33, 36, 38, 39, Закону України "Про іпотеку» , ст.2, 4, 5, 12, 13, 19, 72, 76, 77, 81, 133, 141, 174, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛ-ПРОПЕРТІ» (), посвідчений 16 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, серія та номер 2246, недійсним з моменту його укладення.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 листопада 2020 рокуу, індексний номер 55160629, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛ-ПРОПЕРТІ» (), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок в рівних частках, тобто по 560 грн. 53 коп.

Відповідно до п.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair .

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», , місце знаходження: 01042, м.Київ, вул..Іоанна Павла ІІ, 4/6, корп..В, поверх 4, кабінет 402.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СОЛ-ПРОПЕРТІ», , місце знаходження: 03113, м.Київ, пров.Артилерійський, 5В.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, місце знаходження: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено та підписано 30 листопада 2021 року.

Суддя К.С.Садовський