Дата документу 24.11.2021 Справа № 327/17/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №327/17/21 Головуючий у 1 інстанції Завіновська А.П.
Провадження № 22-ц/807/3541/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позову зазначено, що вона та ОСОБА_3 є депутатами Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області.

27 листопада 2020 року відбулася перша сесія Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, в якій сторони брали участь, що знайшло своє відображення у відповідному протоколі сесії.

Під час засідання сесії, а саме обговорення питання № 16 порядку денного, відповідач ОСОБА_3 , поширив для усіх присутніх на засіданні осіб інформацію, яка принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а також депутата ОСОБА_4 , наступними словами: «Ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати! ... Подкупом и подвозом!».

Оскільки поширена ОСОБА_3 недостовірна інформація стосувалася її особисто, вона звернулася до голови Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області та голови постійної комісії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, законності, місцевого самоврядування, депутатської діяльності та етики, із заявою, в якій просила розглянути питання недотримання відповідачем норм депутатської етики.

14.12.2020 року вищевказаною комісією було розглянуто її заяву, на засіданні якої також був присутній відповідач, який не виявив бажання спростувати поширену ним недостовірну інформацію. За результатами розгляду її заяви, вищевказаною комісією було прийнято рішення, яким ОСОБА_3 було запропоновано вибачитися перед нею у сесійній залі. Але ані на засіданні комісії, ані на подальших пленарних засіданнях селищної ради відповідач ОСОБА_3 , зі спростуванням поширеної ним недостовірної інформації, так і не виступив.

Висловлювання ОСОБА_3 не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, оскільки в них міститься недостовірна інформація про те, що вона та інший депутат ОСОБА_4 , набули депутатські мандати нібито «підкупом та підвозом», тобто відповідач публічно сповістив іншим особам інформацію про те, що два депутати, серед яких є і вона, нібито здійснювали «підкуп» і «підвіз» для того, щоб набути депутатські мандати, тим самим фактично без жодних на те підстав стверджував про вчинення нею підкупу виборців, тобто кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 160 КК України.

Інформація, яку поширив відповідач, призводить до негативної соціальної оцінки її в очах оточуючих. Крім того, у присутніх на засіданні ради осіб, які мали можливість почути виступ ОСОБА_3 , та інших громадян, які слідкують за діяльністю органів місцевого самоврядування в смт. Розівка, створилося хибне уявлення, про неї як про злочинця (особу, яка нібито здійснювала підкуп та підвезення виборців). Вжиті відповідачем вислови нівелюють набуту нею за багато років громадської діяльності суспільну оцінку її особистих, морально-етичних та ділових якостей. Отже, своїм виступом відповідач намагався створити їй (позивачці) імідж «недоброчесного» депутата, що безумовно підриває суспільну оцінку її діяльності, як депутата, в очах оточуючих.

Відповідач є публічною особою депутатом селищної ради, а його висловлювання є предметом широкого суспільного розголосу. Більш того, вказані висловлювання мали місце на першій сесії новообраної селищної ради, на якій вирішуються важливі кадрові та організаційні питання, а тому до її перебігу прикута особлива увага громадськості. Вказаний факт підтверджується і статтею, яка після вказаного виступу відповідача, була розміщена невідомою особою у соціальних мережах, яка містить ознаки негативного характеру про низку депутатів селищної ради, серед яких йде мова і про неї. Викладена публікація свідчить про широкий суспільний резонанс, який викликав виступ ОСОБА_3 , що завдало їй значних моральних страждань.

Наслідком перенесених нею моральних страждань стало погіршення стану здоров`я, що підтверджується випискою з медичної карти від 11.01.2021 року, в якій вказано, що при зверненні до лікаря мали місце скарги на підвищення артеріального тиску, головний біль, слабкість в ногах, втомлюваність, запаморочення, серцевий біль після стресової ситуації, що мала місце 27.11.2020 року, тощо. Крім того, вона є особою з інвалідністю (за загальним захворюванням), тому перенесені моральні страждання здатні заподіяти їй серйозних ускладнень стану здоров`я. З метою відновлення своїх прав, порушених відповідачем, вона була змушена змінювати звичний спосіб життя та витрачати додаткові зусилля задля досудового врегулювання спору, збирання доказів для звернення до суду. Отже, з урахуванням наведених обставин, вважала суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., співмірною зі ступенем її моральних страждань.

Просила суд визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виступу на першій сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, а саме: «Ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати!... Подкупом и подвозом!», та зобов`язати останнього спростувати поширену ним недостовірну інформацію шляхом його виступу на найближчому пленарному засіданні Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, наступного змісту: «Інформація, поширена мною 27 листопада 2020 року під час першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області відносно ОСОБА_1 , а саме: «Ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати!... Подкупом и подвозом!», є недостовірною. Стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., та понесені нею судові витрати у справі.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат та витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності юридичного складу порушення. Позивач не довів, що поширена інформація на першій сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області 27.11.2020 стосується її особисто та порушує її особисті немайнові права. Сприйняття позивачем поширеної інформації як такої, що є поширеною відносно неї, є лише її припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами. Позивачем не доведено факт приниження її честі та гідності та завдання шкоди її діловій репутації, а критична оцінка певних фактів, думки та судження, не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що сторони у справі є депутатами Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області.

27 листопада 2020 року відбулася перша сесія Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, участь у якій брали, зокрема і сторони, як депутати вказаної селищної ради.

Згідно до протоколу № 1 від 27.11.2020 року першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області восьмого скликання, на засіданні сесії вирішувалися питання відповідно до порядку денного, зокрема питання № 16 «Про затвердження на посаду старости Кузнецівського старостинського округу Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області».

Під час вирішення вказаного питання, виходячи з позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 поширив для усіх присутніх на засіданні осіб, негативну, недостовірну інформацію, яка принижує її честь, гідність та ділову репутацію, шляхом висловлювання на її адресу, наступними словами: «Ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати!... Подкупом и подвозом!».

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 було надані наступні докази: аудіозапис пленарного засідання першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, яке відбулось 27.11.2020 року, витяг з Регламенту Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, затвердженого рішенням селищної ради від 27.08.2019 року за № 1, протокол першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області № 1 від 27.11.2020 року, протокол засідання комісії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, законності, місцевого самоврядування, депутатської діяльності та етики № 1 від 14.12.2020 року та заяву останньої, яка послугувала предметом розгляду вказаної комісії (а.с. 8-12, 13-19, 21, 22-29).

Судом першої інстанції досліджено в судовому засіданні аудіозпис пленарного засідання від 27.11.2020 року першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, запис якого здійснено на оптичний диск СD-R 52х 700 МВ 80 MIN, VIDEX EXCELLENTI, та автентичність якого сторони не заперечували, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що диск містить три файли. На файлі, який має назву «Сессия 1 03» з 1 год. 40 хв. 38 сек. до 1 год. 45 хв. 09 сек., розглядається питання порядку денного № 16 «Про затвердження на посаду старости Кузнецівського старостинського округу Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданого позивачем аудіозапису вбачається, що у сесійній залі наявний гомін, окрім голосів депутатів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (сторін у справі), свідка ОСОБА_4 , та голови селищної ради ОСОБА_5 , чутно голоси інших осіб, які щось обговорюють, а тому встановити кому саме був адресований вислів відповідача і у зв`язку з якими обставинами, неможливо.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з наданого аудіозапису достеменно встановити чи були адресовані висловлювання ОСОБА_3 саме на адресу позивачки, враховуючи при цьому, що відповідач вказаний факт заперечує, є не можливим, внаслідок чого зазначений аудіозапис не є належним, достовірним та достатнім доказом у справі, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано крім аудіозапису витяг з Регламенту Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, затвердженого рішенням селищної ради від 27.08.2019 року за № 1, протокол першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області № 1 від 27.11.2020 року, протокол засідання комісії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, законності, місцевого самоврядування, депутатської діяльності та етики № 1 від 14.12.2020 року, предметом розгляду якого послугувала заява ОСОБА_1 щодо неетичної поведінки депутата ОСОБА_3 .

Колегією суддів встановлено, що витяг з Регламенту лише відображає порядок проведення сесії, повноваження депутатів, постійних комісій, тощо, а протокол сесії № 1 від 27.11.2020 року, зокрема по спірному питанню № 16, осіб, які доповідали, виступали по вказаному питанню, та яке було прийнято рішення, без конкретизації деталей розгляду цього питання, а тому суд розцінює їх, як такі, що не мають ніякого доказового значення у справі.

Зі змісту протоколу № 1 від 14.12.2020 року засідання комісії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, законності, місцевого самоврядування, депутатської діяльності та етики, предметом розгляду якої послугувала заява ОСОБА_1 щодо неетичної поведінки депутата ОСОБА_3 , вбачається, що позивачка, як член цієї комісії, брала участь у прийняті рішення за її заявою, що викликає сумніви у його легітимності, та взагалі не доводить позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідків у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що свідок ОСОБА_4 , є зацікавленою особою, враховуючи відмову в задоволенні його позову до ОСОБА_3 , про захист честі, гідності та ділової репутації.

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в судовому засіданні пояснювали, що під час обговорення кандидатури на посаду старости Кузнецівського старостинського округу Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, відповідач ОСОБА_3 підвівшись з місця та повернувшись, зокрема в сторону ОСОБА_1 , висловився наступними словами: «Ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати!... Подкупом и подвозом!»

Судом першої інстанції вірно встановлено, що такі пояснення свідків є лише їх суб`єктивним припущенням та власним розумінням тієї ситуації, що відбувалася на той час, оскільки як зазначали усі свідки, в сесійній залі стояв гомін, ОСОБА_3 під час проголошення спірного вислову був повернутий до групи депутатів, а тому неможливо дійти беззаперечного висновку, що вказана фраза була проголошена саме на адресу позивачки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт поширення відносно позивачки інформації, яку остання вважає такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, тобто, що взагалі вказана інформація стосується саме позивачки, а тому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті справи, суд вважає такими, що не мають суттєвого значення у справі.

Сторони мають статус публічних осіб, а тому повинні усвідомлювати, що їх дії знаходяться під ретельною призмою громадської критики, а тому межі допустимої інформації щодо них можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Згідно ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положеннями ч.2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

За приписами статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Крім того, у разі, якщо позивач є публічною особою чи фігурою, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої особи, яка є публічною фігурою є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Ці особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є депутатом Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області та, як наслідок, відіграє певну роль у суспільному житті відповідної територіальної громади, то межа допустимої критики щодо неї як публічної особи є значно ширшою ніж окремої особи.

Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно . 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що висловлення відповідача «… ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати. Не надо тут рассказывать який я…», «… подкупом и подвозом…» є оцінкою дій певних політичних сил, які не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані (час, спосіб, кількість тощо), оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що поширена відповідачем інформація є твердженням про факти, а не оціночними судженнями, оскільки оспорена інформація не містить жодних фактів чи відомостей про порушення закону та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації, вона є власними судженнями, оформленими у вигляді промови з використанням мовних засобів, які ґрунтуються на особистій думці, а не на твердженнях про факти.

Крім того, із протоколу №1 першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області восьмого скликання від 27.11.2020, вбачається, що під час розгляду питання № 16 порядку денного «Про затвердження на посаду старости Кузнецівського старостинського округу Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області», доповідала Розівський селищний голова Світлана Нестеренко; з даного питання виступили: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 .

Згідно ст. 48 Регламенту Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, затвердженого рішенням селищної ради від 27.08.2019 № 1 депутат виступає на засіданні після надання йому слова головуючим. Головуючий на засіданні надає слово для участі в дебатах у порядку оголошення депутатом про такий намір шляхом піднімання руки.

Проте, із вищевказаного аудіозапису не вбачається, що на засіданні першої сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області головуючим Нестеренко С.А. під час розгляду питання № 16 порядку денного надавалося ОСОБА_3 , ОСОБА_1 слово для виступу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аудіозаписом вказаного засідання від 27.11.2020 беззаперечно не підтверджується висловлення відповідача із фразою «… ми теж знаємо, як ви прийшли в депутатські мандати. Не надо тут рассказывать який я…», «… подкупом и подвозом…» на адресу конкретної особи із зазначенням імені та/або прізвища. Спірна фраза взагалі пролунала в сесійній залі із промовлянням слова «ви». В сесійній залі було досить шумно, чутно різні голоси та окремі фрази, які назвати діалогом взагалі неможливо, тим паче, встановити між ким він відбувався.

Таким чином, із вказаного аудіозапису достеменно встановити, кому саме був адресований вислів відповідача і у зв`язку з якими обставинами, не надається можливим.

Оскільки під час розгляду питання № 16 порядку денного слово для виступу головуючим не надавалось усім особам, які зазначенні в протоколі №1 від 27.11.2020, в залі були присутніми 22 депутата, а з аудіозапису вбачається гомін під час обговорення вказаного питання, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що зі змісту аудіо запису чітко вбачається, що спірне висловлювання відповідач вжив саме на адресу позивача, а також доводи апеляційної скарги про те, що в обговоренні вказаного питання фактично приймали участь четверо осіб.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, в даному випадку відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформація на першій сесії Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області 27.11.2020 стосується її особисто та порушує її особисті немайнові права, позовні вимоги про визнання недостовірною і такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку показань свідків не спростовують висновку суду про те, що висловлювання відповідача є оціночним судженням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що інформація про підкуп і підвезення не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, що являє собою звинувачення відповідачем позивача у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 160 КК України, є безпідставними, оскільки твердження відповідача не містять звинувачень позивача у вчиненні кримінально-караних діянь.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 77 -80 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального та процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, апеляційна скарга не містить.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: