Справа № 645/3882/20
Провадження № 2/643/1135/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника відповідача-1: Громадюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до 1. Державної іпотечної установи

2. Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та

Кредит»

про визнання правочинів недійсними,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи (далі відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі відповідач-2) про визнання недійсним Кредитного договору № 27/03 від 11.03.2005 та Іпотечного договору від 11.03.2005.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що при укладанні оспорюваного Кредитного договору відповідач-2 ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто приховав від позивача об`єктивну, повну та достовірну інформацію про умови кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для таких видів договорів, чим порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним укладений з відповідачем-2 Кредитний договір та похідний від нього Іпотечний договір.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що оспорюваний Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладання кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, уклав Іпотечний договір від 11.03.2005, договір добровільного особистого страхування позичальника, договір добровільного страхування майна, яке є предметом іпотеки, сплатив страховий внесок; кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки, періоду внесення платежів. Перед укладанням договору позивач заповнив заяву на отримання кредиту, відповідно до яких його було ознайомлено з основними умовами надання кредиту, що свідчить про те, що відповідач-2 надав позивачу документи, що передували укладанню кредитного договору, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, на момент укладання Кредитного договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, в т.ч. щодо сукупної вартості кредиту та процентної ставки.

Також, відповідач-1 посилається на те, що наданий позивачем висновок експерта жодним чином не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору позивач був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості кредиту. При цьому, відповідач-1 зауважує, що у вказаному висновку експерт посилався на редакцію положень, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка не відповідає редакції вищевказаного закону на момент укладення оспорюваного кредитного договору. До того ж, в основу експертного дослідження експерт поклав «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, в той час як оспорюваний договір було укладено 11.03.2005, тобто раніше набрання чинності такими правилами законної сили.

При цьому, відповідачем-1 зроблено заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх.

При цьому, у судове засідання 05.11.2021 року позивач та його представник не з`явились, проте представник позивача направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Представник відповідача-2 у судове засідання 05.11.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав.

Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності позивача, його представника та відповідача-2.

У судовому засіданні 05.11.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2005 року між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Банк) було укладено Кредитний договір № 27/03 (далі Кредитний договір), відповідно до п. 2.1. якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, сплатності кредитні ресурси в сумі 11 900 доларів США зі сплатою відсоткової ставки 12% річних.

За умовами п. 3.2. Кредитного договору Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 11 03.2020 року. Позичальник зобов`язується щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитним ресурсам у складі щомісячного ануітентного платежу, розмір якого за цим договором складає 143, 00 доларів США.

Пунктом 4.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, з процентною ставкою 12% річних .

Відповідно до п. 4.7. Кредитного договору Позичальник щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця, сплачує у складі щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 155, 00 грн. У вказаний строк сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць.

Згідно з п. 7.9. Кредитного договору за здійснення кредитної операції Позичальник сплачує Банку комісійну винагороду у розмірі 851, 00 грн. (одноразово).

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем (Іпотекодавець) та відповідачем-1 (Іпотекодержатель) було укладено Іпотечний договір від 11.03.2005, за умовами п. п. 1, 2 якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором № 27/03 від 11.03.2005 на суму 11 900 доларів США строком до 11.03.2020 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 12 процентів річних, комісійної винагороди за Кредитним договором, неустойки за цим договором або Кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за Кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

11.02.2015 року між відповідачем-1 (Новий кредитор) та відповідачем-2 (Первісний кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого до відповідача-1 перейшло право вимоги до позивача за оспорюваними Кредитним договором та Іпотечним договором.

Згідно Висновку експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020, складеного Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, відповідно до проведених розрахунків, виходячи з наданих на дослідження документів, станом на дату укладання договору показники реальної відсоткової ставки та загальної вартості кредиту за Кредитним договором № 27/03 від 11.03.2005 становлять: реальна процентна ставка 13,24%, загальна вартість кредиту 25 830,04 доларів США.

Позивач вважає, що при укладанні Кредитного договору відповідач-2 не дотримався та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства щодо надання позивачу, як позичальнику, об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для таких видів договорів, а також те, що банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом, та того розміру подорожчання кредиту, які обумовлені та узгодженого між сторонами правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його відповідачем-2 в оману. Факт омани підтверджується тим, що згідно зробленого на замовлення позивача висновку експерта реальна процентна ставка на момент укладання спірного Кредитного договору фактично становить 13,24%, що на 1,24% більше, ніж зазначено у Кредитному договорі (12%). Якби ці умови кредитування були відомі позивачу, він би не погодився на укладання Кредитного договору на таких умовах.

Також позивач посилається на те, що пунктами 4.7, 7.9. Кредитного договору передбачена виплата винагороди відповідачу-2 комісійних винагород. При цьому, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку з наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Однак наявність цих виплат у Кредитному договорі збільшує абсолютне подорожчання кредиту.

За таких обставин, позивач вважає, що відповідач-2 скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні Кредитного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач-2, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги) що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору, та не зазначив ці достовірні умови у Кредитному договорі. Отже, відповідач-2 приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку, визначеному Кредитним договором.

Оскільки Іпотечний договір є похідним від спірного Кредитного договору та не може самостійно існувати без наявності Кредитного договору, який на думку позивача є недійсним та не породжує зобов`язань, позивач також просить суд визнати недійсним Іпотечний договір.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, окрім посилань на норми Цивільного кодексу України, посилається також на ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного Кредитного договору, згідно з якою споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору.

Законом України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, що набрала законної сили з 13 січня 2006 року, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Частиною першою статті 5 Цивільного кодексу України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оспорюваний Кредитний договір було укладено між позивачем та відповідачем-2 у березні 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11, 18 Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності вказаним нормам закону.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Як вбачається з встановлених обставин справи під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 Цивільного кодексу України узгодили всі істотні умови даного правочину. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Так, з Кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, відсоткова ставка, порядок нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо.

Детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ, а усі умови кредитування були викладені у самому договорі, з якими позичальник погодився, підписавши кредитний договір та додаткові угоди до нього.

Позивач ознайомлений з текстом договору, про що свідчить її підпис на кожній сторінці.

Отже, оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому, частково виконував його умови. Протягом 10 років позивач не заявляв про свою незгоду з укладеним договором.

Суд зазначає, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Часткове виконання позивачем умов Кредитного договору та пред`явлення позову у цій справі після звернення нового кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості, свідчать про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного Кредитного договору, а подання цього позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 646/8669/17, провадження № 61-46606св18.

Доводи позивача про наявність умислу в діях відповідача-2 і, як наслідок, введення його в оману щодо умов спірного Кредитного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел з боку відповідача-2 та обман не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення Кредитного договору з боку відповідача-2 існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями позивача введено в оману, суду надано не було.

Посилання позивача на ті обставини, що відповідачем-2 не була надана повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту, реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсності договору в цілому.

Позивач, укладаючи договір, на вказані умови погодився та підписав Кредитний договір, а та обставина, що він за його твердженням не володів необхідними знаннями та не в достатній мірі вивчав надані банком документи та умови підписаного ним договору, не звільняє його від відповідальності за укладеним правочином та не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача-2 при укладанні спірного Кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку відповідача-2, спрямованого на введення споживача в оману.

Позивачем не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення Кредитного договору він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Оцінюючи наданий позивачем висновок експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020, складений Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, суд зазначає, що відповідно до ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Наданий позивачем висновок експерта жодним чином не спростовує обізнаність та погодження позивача з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі, із сукупною вартістю кредиту у вигляді реальної ставки за кредитним договором та абсолютного подорожчання кредиту. Встановлені у висновку експерта обставини самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину.

Також позивач посилався на те, що пунктами 4.7, 7.9. Кредитного договору передбачена виплата винагороди відповідачу-2 комісійних винагород. При цьому, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку з наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Однак наявність цих виплат у Кредитному договорі збільшує абсолютне подорожчання кредиту.

З приводу вказаних доводів позивача, суд зазначає наступне.

У квітні 2015 року позивач вже звертався до суду з вимогами, в яких просив, зокрема, визнати недійсними п. п. 4.7., 7.9. Кредитного договору.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 645/2961/15 зазначив, що сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому п. п. 4.7., 7.9. Кредитного договору підлягають визнанню недійсними, проте у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними вказаних пунктів договорів відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вказані доводи позивача безпідставними.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вказуючи на підставі висновку експерта виключно ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної процентної ставки, позивачем не надано суду належних доказів для визнання решти умов договору несправедливими, наявності достовірних даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання Кредитного договору недійсним в цілому, оскільки не встановлено відповідно до статті 217 ЦК України обставин, які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача-2 при укладанні спірного Кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Як зазначалось судом вище, матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору у зв`язку з недоведеністю.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним Іпотечного договору, суд зазначає наступне.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати Іпотечний договір недійсним, оскільки він є похідним від Кредитного договору, який останній вважає укладеним під впливом обману.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновків про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору, то підстави для визнання недійсним Іпотечного договору від 11.03.2005 року, який є похідним від вищевказаного Кредитного договору, відсутні.

Щодо заяви відповідача-2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.

Розподіл судовий витрат здійснюється судом відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 11, 141, 247, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання правочинів недійсними.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

4. Відповідачі:

Державна іпотечна установа (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34; ).

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема, будинок 60; ).

Повне рішення складено 30.11.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко