Постанова

Іменем України

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 753/6498/15-ц

провадження № 61-10851св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація,

треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року у складі судді Коренюк А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, та за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 11 листопада 2003 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року шлюб розірвано, дитина залишилися проживати з матір`ю. Між позивачем та відповідачем у зв`язку з судовими спорами про поділ майна подружжя склалися неприязні стосунки, які супроводжувалися численними конфліктами, що, на думку позивача, негативно впливало на психологічний розвиток малолітньої дитини ОСОБА_3 . ОСОБА_1 участі у вихованні дитини не бере, лише сплачує аліменти на її утримання згідно з рішенням суду.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 із матір`ю - ОСОБА_2 (а. с. 2-4 т.1).

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що після розірвання шлюбу відповідач систематично чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні. Оскільки ОСОБА_2 вела аморальний спосіб життя, що слугувало також підставою для розірвання шлюбу, то ОСОБА_1 просив визначити місце проживання дитини з батьком для запобігання нанесенню численних моральних травм ОСОБА_2 малолітній ОСОБА_3 (а. с. 106-122 т. 1).

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним та скасування висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що висновком Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 10 грудня 2015 року визначено місце проживання з матір`ю - ОСОБА_2 . Цей висновок, на думку позивача, є протиправним, прийнятим із порушенням установленого порядку, у спосіб, непередбачений законом, та за неповного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання.

У зв`язку з зазначеним, позивач просив визнати протиправним та скасувати висновок Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 10 грудня

2015 року № 101-12145/03 про визначення місця проживання ОСОБА_3 ; стягнути з Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації моральну шкоду у розмірі 12 000,00 грн (а. с. 2-7 т.5).

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року об`єднано в одне провадження цивільну справі № 753/10094/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини та

№ 753/6498/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотанням про залишення позову без розгляду у зв`язку з тим, що під час тривалого судового розгляду справи доньці ОСОБА_3 виповнилося 14 років, а тому відповідно до статті 29 ЦК України остання має право вільно обирати місце свого проживання та не входить до переліку осіб, щодо яких встановлено обмеження вільного місця проживання, а тому відпала потреба визначення в судовому порядку питання щодо визначення місця проживання дитини. (а. с. 163, т. 6)

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання з матір`ю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня

2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з інтересів дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції на засіданні колегіального органу Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Судами враховано неприязні стосунки, які склалися між батьками дитини, а також думку самої дитини, яка неодноразово повідомляла про бажання проживати разом із матір`ю та клопотала про позбавлення батьківських прав батька.

Крім того, посилаючись на статті 160-161 СК України, статтю 29 ЦК України, суди виходили з того, що ОСОБА_3 на час розгляду справи у суді виповнилося

16 років, тому вона має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 16 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що процесуально цей висновок Органу опіки та піклування не є рішенням, а носить рекомендаційний характер та може бути врахований на розсуд суду. Крім того, вказаний висновок постановлений за результатами розгляду заяви як матері ОСОБА_2 , так і батька ОСОБА_1 , а відсутність у ньому відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визначення місця проживання з батьком не потребується

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та короткий зміст вимог касаційної скарги

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, у якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи № 753/6498/15-ц з Дарницького районного суду м. Києва.

08 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи

№ 753/6498/15-ц.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті

400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень ОСОБА_1 зазначає пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (в частині вимог про визначення місця проживання дитини з батьком) застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц.

У частині вимог про визнання незаконним та скасування висновку органу опіки та піклування відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статті 19 ЦК України, частин першої, другої статті 161 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 листопада 2020 року про відкриття касаційного провадження зазначено, що касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та подана в строк, передбачений статтею 392 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2003 року (а. с. 5, т.1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2013 року, шлюб розірвано (а. с. 71-76, т.1).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, т.1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року у справі

№ 753/3709/13 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 05 березня 2013 року й до повноліття дитини.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, які стягуються з батька дитини, та стягнення аліментів із матері дитини відмовлено. У вказаному рішенні встановлено, що донька сторін проживає з матір`ю, перебуває на її утримання, що визнається позивачем.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12146/03 від 10 грудня 2015 року встановлено необхідність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю - ОСОБА_2 . Відповідно до цього висновку від 27 листопада 2014 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалося питання позбавлення батька дитини - ОСОБА_1 батьківських прав, а ОСОБА_3 наполягала на задоволенні прохання про доцільність позбавлення батьківських прав її батька (а. с. 8-10, т. 5).

26 листопада 2015 року було вдруге винесено на порядок денний комісії з питань захисту прав дитини та заслухано на засіданні в присутності ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 питання можливості визначення місця проживання ОСОБА_3 з одним із батьків. Неповнолітня ОСОБА_3 на засіданні вкотре зазначила, що бажає проживати з матір`ю і своєї думки не змінила (описова частина висновку

(а.с. 9, том 5).

Спеціалістами служби у справах дітей було відвідано житло, де мешкала ОСОБА_3 разом із матір`ю, та з`ясовано, що у квартирі створено всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, у тому числі, й розвитку та вдосконалення мистецьких здібностей дитини, а саме: відведено окрему ізольовану кімнату, в якій розміщені ліжко, письмовий стіл, стільці, фортепіано, враховано вік дитини та її потреби (а. с. 8-10, т.5).

Також спеціалістами Служби у справах дітей 14 липня 2015 року обстежено квартиру за місцем проживання батька дитини - ОСОБА_1 (попереднє обстеження житла здійснено 28 листопада 2014 року), інспектування у цей день не вдалося здійснити, оскільки у квартирі знаходилася велика кількість агресивно налаштованих людей. Як зазначив усно ОСОБА_1 , у трикімнатній квартирі він проживає самостійно. Встановлено, що дитині, у разі її приїзду, відведено окрему кімнату, яка на час обстеження була придатна до проживання, відпочинку та навчання (а.с.8-10, т. 5).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції мала повних 16 років, й відповідно до довідки форми № 3 від 14 квітня 2015 року, місце реєстрації має за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.126, т.1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з інтересів дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції на засіданні колегіального органу Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Судами враховано неприязні стосунки, які склалися між батьками дитини, а також думку самої дитини, яка неодноразово повідомляла про бажання проживати разом із матір`ю та клопотала про позбавлення батьківських прав батька.

Крім того, посилаючись на статті 160-161 СК України, статтю 29 ЦК України, суди виходили з того, що ОСОБА_3 на час розгляду справи у суді виповнилося

16 років, тому вона має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 16 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Судами встановлено, що після розірвання шлюбу, укладеного між позивачем та відповідачем, дитина залишилася проживати з матір`ю. Між батьками склалися неприязні та конфлікті стосунки, що підтверджується наявністю численних судових рішень, у тому числі, щодо стягнення аліментів, виселення з житлового приміщення, усунення перешкод у користуванні квартирою, захисту честі та гідності. У зв`язку з неможливістю врегулювання в досудовому порядку питання про визначення місця проживання дитини, сторони звернулися в суд.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору ОСОБА_3 виповнилося 14 років, а на момент апеляційного перегляду справи дитині виповнилося 16 років, суди правильно врахували положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлено нинішнє місце проживання дитини не заслуговують на увагу, оскільки правового значення при вирішення питання про визначення місця проживання дитини, що досягла 14-річного віку, не мають.

Крім того, колегія суддів враховує рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва

від 25 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року, у справі

№ 753/891/15-ц, яким вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2003 року народження, до квартири АДРЕСА_1 , де проживає позивач

ОСОБА_1 , та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 у користуванні квартирою (а.с. 13-16, т.7), а тому позовні вимоги та обґрунтування позову є суперечливими.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, не заслуговують на увагу та свідчить про особисте, помилкове тлумачення ОСОБА_1 норм матеріального права. У справі № 402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Крім того, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

У справі, що переглядається, суди окрім посилання на положеннячастини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, встановили, що на неодноразових засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_3 (донька) висловлювала бажання проживати з матір`ю та наполягала на задоволенні прохання про доцільність позбавлення батьківських прав батька.

Крім того, фактичні обставини справи, на яку посилається заявник, є відмінними від фактичних обставин, підстав позову та правового врегулювання у цій справі, оскільки стосувалися визначення місця проживання 11-річної дитини, яка висловила бажання проживати з батьком. Разом із тим, у цій справі 16-річна дитина неодноразово висловлювала бажання проживати з матір`ю та просила розглянути питання про позбавлення позивача батьківських прав відносно неї.

Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору, зроблених на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, з якими погоджується Верховний Суд.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що процесуально цей висновок Органу опіки та піклування не є рішенням, а носить рекомендаційний характер та може бути врахований на розсуд суду.

Крім того, вказаний висновок постановлений за результатами розгляду заяви як матері ОСОБА_2 , так і батька ОСОБА_1 , а відсутність в ньому відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визначення місця проживання з батьком не потребується.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 вже звертався із зазначеним позовом у порядку адміністративного судочинства та ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 травня 2016 року у справі

№ 826/27537/15 закрито провадження у справі.

В указаній ухвалі зазначено, що висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкту владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, так як не породжує жодних юридичних наслідків, не впливає на права та обов`язки сторін, а є носієм доказування при наявності цивільного спору, несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування, має рекомендаційний характер, а тому спір не належить розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини в порядку цивільного судочинства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Оскаржуваний висновок Органу опіки та піклування є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Матеріали справи не містять доказів того, що Орган опіки та піклування, складаючи оскаржений висновок, діяв не в межах наділених законом повноважень, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, а доводи касаційної скарги наведеного не спростовують.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, оскільки полягають лише в незгоді ОСОБА_1 з результатом розгляду спору та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук