Дата документу 30.11.2021 Справа № 324/59/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/59/20 Головуючий у 1 інстанції: Каретник Ю.М.
Провадження № 22-ц/807/3796/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Розівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Жиєнка Артема Володимировича про визнання договорів позики недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Пологівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики, укладених 25.03.2014 та 05.02.2015 з ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 . З метою забезпечення позову просив зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №327/426/15-ц, виданого Розівським районним судом Запорізької області 12.06.2017.

На обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 зазначав, зокрема, про те, що йому стало відомо про відкриття 23 червня 2017 року виконавчого провадження і існує необхідність у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №327/426/15-ц, виданого 12 червня 2017 року Розівським районним судом Запорізької області, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак і до порушення права особи на доступ до правосуддя в аспекті cт.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Розівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Жиєнка Артема Володимировича про визнання договорів позики недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.

Зупинено стягнення за виконавчим документом, а саме: виконавчим листом №327/426/15-ц, виданим 12 червня 2017 року Розівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за договором позики у сумі 500 000,00 грн., а також суми понесених судових витрат в розмірі 5000,00 грн., а всього грошових коштів в сумі 505000,00 грн., до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Розівського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Жиєнка А.В. про визнання договорів позики недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, та набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Судове рішення мотивовано тим, що за положенням п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документу, який оскаржується боржником у судовому порядку. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 оскаржує договори позики у судовому порядку, є підстави для забезпечення позову у обраний ним спосіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами по справі. Доводи позову про те, що ОСОБА_1 не знав про наявність рішення суду, за яким з нього було стягнено суму боргу у розмірі 500 000,00 грн., спростовуються матеріалами справи №327/426/15-ц. Під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 надавав відзив на позов та бу обізнаний про її розгляд. Вказане рішення набрало законної сили 16.02.2016. Предметом позову ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними та зобов`язання вчинити певні дії є переоцінки доказів, які вже були досліджені судами трьох інстанцій. Суд першої інстанції залишив поза увагою висновок Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, відповідно до якого, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, повістку про виклик у судове засідання отримав завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 20.11.2021, причини неявки суду не повідомив. Суд визнав причини неявки ОСОБА_1 неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення за виконавчим документом, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог заявника та підстави та вид забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами. Зупинення стягнення у виконавчому провадженні до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідачів, а слугуватиме заходом запобігання можливим порушенням прав позивача, оскільки протягом усього часу розгляду справи у суді з нього будуть стягуватися грошові кошти за судовим рішенням про стягнення заборгованості за оспорюваними договорами.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

За приписами ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову, підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа.

Встановлено, що на розгляді Пологівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики.

Спірні договори позики були предметом судового розгляду у справі між тими ж сторонами, і є таке, що набрало законної сили рішення суду першої інстанції від 11.11.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за спірними договорами позики.

Договір позики не є виконавчим документом, а отже посилання суду першої інстанції на норми п6 ч.1 ст. 150 ЦК України є неправомірним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Разом з тим, при задоволенні заяви позивача про зупинення стягнення за виконавчим листом, суд не звернув уваги, що позов забезпечується зупиненням виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що належне боржникові майно підлягає продажу з електронних торгів .

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів позики. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд помилково вважав, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Отже, зазначені заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірними із заявленими вимогами в цій справі.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У п.2 постанови зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. У п.4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа застосовується судами, як захід забезпечення позову, при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, або коли порушено питання про перегляд рішення на підставі якого виданий цей виконавчий документ.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а оцінка законності судових рішень може бути здійснена лише в установленому процесуальним законом порядку шляхом перегляду вищими судовими інстанціями.

ОСОБА_1 у своїй заяві про забезпечення позову просить зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №327/426/15-ц, виданого 12 червня 2017 року Розівським районним судом Запорізької області, на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 500 000,00 грн., а також суми понесених судових витрат в розмірі 5000,00 грн.

Заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 11.11.2015 року, за яким було стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 500 000,00 грн., а також суми понесених судових витрат в розмірі 5000,00 грн. переглядалось і в апеляційному, і в касаційному порядку. Вказане судове рішення набрало законної сили 16.02.2016 року

Відповідно до положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Аналіз викладеного свідчить про те, що висновок суду про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову суперечить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для її скасування з ухваленням нової про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Питання про розподіл судових витрат підлягає вирішенню судом першої інста7нції за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст.374, 376, 382 -384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Пологівського районного суду Запорізької області від 03 вересня 2021 року у цій справі скасувати.

У задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська