Ухвала

Іменем України

01 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 303/2930/20

провадження № 61-18890ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротун В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернувся до суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 .

Також позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227) та заборонити всім без виключення суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно; приватним нотаріусам, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, органів місцевого самоврядування, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше), стосовно житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227).

Заява мотивована тим, що предметом спору є спільне майно подружжя, відповідачка має на руках правовстановлюючі документи на нерухоме майно, а тому може без обмежень розпоряджатись спірним майном до розгляду справи судом. Відтак, виконання рішення суду буде утруднено.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227).

Заборонено всім, без виключення, суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно; приватним нотаріусам, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, органів місцевого самоврядування, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше), стосовно житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року залишено без змін.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 15 червня

2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви

ОСОБА_2 . Про забезпечення позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що в заяві про забезпечення позову містяться виключно припущення ОСОБА_2 про можливе невиконання відповідачем рішення суду (у випадку ухвалення на користь позивача). Жодних належних і допустимих доказів в обґрунтування заяви про забезпечення позову заявником не подано.

Також ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано заходи зустрічного забезпечення позову, хоча у даній справі такі підлягали обов`язковому застосуванню одночасно із заходами забезпечення позову.

Вказує, що внаслідок вжиття заходів забезпечення позову законного власника майна буде обмежено в користуванні, володінні та розпорядженні належним йому майном. Арешт належного ОСОБА_1 майна вважає порушенням права на мирне володіння майном та порушує справедливий баланс між інтересами власника майна та позивача. Стверджує, що заявляючи про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник не навів обставин та не подав належних доказів, з якими законодавство пов`язує необхідність для їх вжиття.

ОСОБА_1 посилається на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норми права без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 904/5971/17, від 07 червня 2018 року у справі № 910/23468/17,

від 04 червня 2018 року у справі № 910/23741/17, від 04 травня 2018 року у справі № 910/339/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18-ц.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Згідно зі статтею 151 ЦПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами наявний спір, предметом якого, зокрема, є житловий будинок, а тому наявна необхідність здійснення забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , та заборони всім, без виключення, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, органів місцевого самоврядування, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) стосовно житлового будинку з метою його збереження у нинішнього власника, оскільки існує реальна загроза розпорядження відповідачем цим майном, що призведе до утруднення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь позивача. Разом із цим, суди також урахували, що відповідні заходи забезпечення позову у даній справі є співімірними із позовними вимогами, а тому застосовані правомірно та обґрунтовано.

Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідні заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і такі заходи забезпечення позову у даному випадку не порушують права власності ОСОБА_1 , а лише тимчасово обмежують її право на розпорядження цим майном з метою забезпечення реального виконання рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, що відповідає меті та правовій природі інституту забезпечення позову в цивільному процесі.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які була надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних по суті спору висновків судів попередніх інстанцій.

Посилання заявника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 904/5971/17, від 07 червня 2018 року у справі № 910/23468/17, від 04 червня 2018 року у справі № 910/23741/17, від 04 травня 2018 року у справі № 910/339/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18-ц, не заслуговують на увагу, оскільки вони прийняті в справах за інших фактичних обставин, які не є аналогічними даній справі.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, подана на судові рішення, якими вирішено процесуальне питання, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду

від 15 червня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 01 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун