Справа № 626/2786/20
Провадження № 2/626/134/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2021 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

головуючого -судді Гусара П.І.,

за участю секретаря Івашкіної Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краснограді, в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутності сторін, цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 10.10.2012 року у розмірі 16090,12 грн. станом на 21.09.2020 року та судового збору у розмірі 2102,00 грн.

На підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) б/н від 10.10.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6127,57 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами з 1 по 25 число кожного місяця.

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті httр://privatbank.ua/rules складає договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом в заяві.

ОСОБА_1 зобов`язувалась сплачувати кредитні кошти, але взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 21.09.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 16090,12 грн, з яких:

-заборгованість за кредитом -3748,22 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом 3946,97 грн.;

- заборгованість за комісіями 0,00 грн.;

- заборгованість за пенею -7494,72 грн.;

- штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди -900,21 грн.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подала відзив, в якому позов не визнала та просила судом застосувати строки позовної давності, враховуючи наступне.

Вона як відповідач по справі , не заперечує, що 10.10.2012 року між нею та позивачем з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по кредитному договору від 30.09.2011 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту карток, яка нею підписана. Відповідно до п. 2.1. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг кредитного продукту від 10.10.2012 року б/н позивач надав їй кредит у сумі 6127,37 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на строк 36 місяців, з 10.10.2012 року по 31.10.2015 року, у обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків у розмірі 1,5% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Сплата заборгованості здійснюється з 1 по 25 числа кожного місяця шляхом надання нею позивачу щомісячного платежу у сумі 222,31 грн для погашення заборгованості по кредиту, який складається з заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших видатків відповідно до Умов та правил. Дата останньої сплати заборгованості не пізніше 31.10.2015 року.

Так як Генеральною угодою погоджено сторонами дата останнього погашення заборгованості, то дата останнього платежу повинна була здійснена не пізніше 31.10.2015 року, а не терміном дії картки. Таким чином загальний строк позовної давності за кредитним договором сплив 31.10.2018 року.

При цьому зауважує, що їй при підписанні Генеральної угоди реструктуризацію заборгованості про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт не надавались для ознайомлення та погодження ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, відповідно до яких позивач посилається на збільшення позовної давності.

Позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду надано відповідь на відзив, в якій заначив, що з Генеральної угоди чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1,5% (18% на рік), вказано розміри комісії та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладанні договору були обговорені усі істотні умови. Відповідач підписанням Генеральної угоди приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, Угода разом з Умовами є кредитним договором. Відповідно до виписки по рахунку вбачається, що відповідач здійснювала поповнення кредитного рахунку. Також зазначає про правомірність нарахування процентів до повного погашення заборгованості. Звертає увагу суду, що Генеральна угода діє до повного виконання зобов`язань за даним договором. Також посилається на те, що строк дії картки, якою користується відповідачка, встановлено до лютого 2024 року. У зв`язку із чим, вважає, що висновок позивача про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим, оскільки не узгоджується з правовою позицією, що міститься в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 року справі № 6-61цс14, згідно з якою відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку; за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо погашення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити повністю, застосувати строки позовної давності.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу.

Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10.10.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (перейменовано АТ КБ «ПриватБанк») уклав з ОСОБА_1 . Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода).

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди банк надав кредитні кошти у розмірі 6127,67 грн. на строк 36 місяців з 10.10.2012 року по 31.10.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання повернення кредиту і сплати процентів в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Позичальник повинен погашати заборгованість по кредиту щомісячними платежами в сумі 222,31 грн. в період часу з 1 по 25 число кожного місяця.

Сторони також погодили, що у разі порушення позичальником строку погашення заборгованості, вказаного у Генеральній угоді більш, ніж на 31 день за зобов`язаннями, строк яких не настав, строк повернення кредиту рахується на 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою і позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 1050,21 грн.(п.2.2).

Пунктом 2.8 Генеральної угоди передбачено, що за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує Банку пеню у розмірі, встановленому в Умовах і правилах за кожен день прострочки.

Пунктами 2.3, 2.5 Генеральної угоди передбачено, що для надання послуг Банк видає позичальнику платіжну картку згідно з п. 2.1 Угоди. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою й Умовами та Правилами.

Відповідач погодився з тим, що ця Генеральна угода Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком кредитний договір (а.с.9).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку затверджених наказом від 30.05.2012 року №СП-2012-6737605 (а.с.1-25).

ОСОБА_1 умови угоди не виконує, згідно з наданим банком розрахунком, її заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 21.09.2020 року становить 16090,12 грн і складається із: заборгованості за кредитом- 3748,22 грн.; заборгованості за відсотками - 3946,97 грн., заборгованості за пенею -7494,72 грн.; а також штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди-900,21 грн. (а.с.4-6).

Також судом досліджено виписку по рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 10.10.2012 року по 23.08.2020 року (а.с. 43-45).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Так, відповідно до пункті 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Умовами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт від 10.10.2012 року, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , а саме у п 2.8 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків повернення кредиту, розмір якої указаний в Умовах і правилах за кожний день прострочки. Крім того, встановлено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1050,21 грн.(п.2.2 Генеральної угоди)

На підтвердження позову крім Генеральної угоди позивач надав Витяг із Умов та правил надання банківських послуг від 30.05.2012 року №СП-2012-6737605.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію боргу і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт.

Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.10.2012 року шляхом підписання Генеральної угоди. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 7494,72 грн., що зазначена у розрахунку як складова заборгованості, не ґрунтується на законі, а тому задоволенню не підлягає.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Таким чином ОСОБА_1 , уклавши цю Генеральну угоду, підтвердила наявність заборгованості за кредитним договором від 30.09.2011 року, та з метою зменшення її розміру підписала цю угоду з ПАТ КБ «ПриватБанк». Генеральна угода була підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цього договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та у подальшому частково виконував умови цієї угоди, сторони погодили розмір сукупної вартості кредиту, процентної ставки та графіку погашення боргу, оскільки умовами Генеральної угоди було передбачено погашення наявної заборгованості, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 222,31 грн. у термін з 1 по 25 число кожного місяця, а також штрафів у разі порушення зобов`язання.

Щодо нарахування банком процентів до повного погашення заборгованості за договором суд зазначає наступне.

Згідно розрахунку заборгованості .- заборгованість за процентами станом на 21.09.2020 року становить 3946,97 грн., які позивачем нараховані до 21.09.2020 року.

Судом встановлено, що умовами Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було письмовою домовленістю сторін.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Як вбачається у пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 6127,57 грн на строк 36 місяців, з 10.10.2012 року по 31.10.2015 року. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31.10.2015 року.

Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам, станом на 21.09.2020 року, з наданого банком розрахунку за договором вбачається, що загальний розмір заборгованості за процентами становить 3946,97 грн. та нараховувався з 10.10.2012 року по 21.09.2020 року.

Водночас, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, оскільки строк кредитного договору та дата останнього погашення заборгованості визначено до 31.10.2015 року, з 31.10.2015 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, у зв`язку із чим, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованих за період з 10.10.2012 року по 31.05.2015 року в сумі 927,78 грн., які нараховані позивач відповідно до розрахунку заборгованості на вказану дату.

За таких обставин суд вважає, що позивач має право вимагати стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 3748,22 грн., відсотках в розмірі 927,78 грн. і штрафу в розмірі 900,21 грн., а разом 5676,21 грн.

При ухваленні рішення суд враховує висновки, що містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, в якій Верховний Суд, зокрема, зазначив, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Відносно доводів сторони відповідача, про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №2120/12694/12, постанови від 21.03.2018 року у справі №441/569/17 та постанови від 28.03.2018 року у справі №332/3802/14-ц перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - за спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднанням до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.10.2012 року була укладено між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору від 30.09.2011 року і є самостійним зобов`язанням.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п.2.1 Генеральної угоди сплата заборгованості проводиться починаючи з 1 по 25 числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 222,31 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31.10.2015 року.

Обумовлений сторонами строк дії Генеральної угоди припинився 31.10.2015 року.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку Згідно частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з випискою по рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 10.10.2012 року по 23.08.2020 року останнє погашення заборгованості мало місце 23.08.2020 року (відбулось поповнення її кредитної картки на суму 1200,00 грн. іншою особою), що свідчить про визнання нею боргу та переривання строку позовної давності. Тобто, як вбачається з виписки наданої позивачем строк позовної давності для звернення до суду не сплинув, оскільки позивач звернувся до суду 07.12.2020 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 10.10.2012 року у розмірі 5676,21 грн., яка складається з наступного: заборгованості по кредиту в розмірі 3748,22 грн., відсотках в розмірі 927,78 грн. і штрафу в розмірі 900,21 грн.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 5676,21* 100 % / 16090,12 = 35,28%; 2102*35,28% / 100 % = 741,58 грн. Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 741,58 грн.

Керуючись ст.ст.4-5,12,76-83, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського б.1Д,) заборгованість за кредитним договором б/н (Генеральна угода) від 10.10.2012 року у розмірі 5676 (п`ять тисяч шістсот сімдесят шість) грн. 21 коп. та судові витрати у розмірі 741 (сімсот сорок одна) грн. 58 коп., а всього 6417 (шість тисяч чотириста сімнадцять) грн. 79 коп. на р/р НОМЕР_2 , МФО 305299, .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Харківський апеляційний суд через Красноградський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя