У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Малюк В.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Приписами ч.1 ст.187 ЦПК України визначено, що суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Дослідивши матеріали позовної заяви, вважаю, що така підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі..

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.1.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 12, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року встановлено, у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з позовної заяви, в межах поданого позову, заявлено 1 вимогу немайнового характеру (визнання ОСОБА_3 винуватою у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди) та 1 одну вимогу майнового (стягнення матеріальної шкоди).

Отже, позивач самостійно, на власний розсуд, визначив об`єм своїх позовних вимог до відповідача, а тому мав сплатити судовий збір за вищевказаним позовом у встановленому законом розмірі: за 1 вимогу немайнового характеру в розмірі 908 грн. та за одну вимогу майнового характеру: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в залежності від заявленої позивачем ціни позову становить 908 грн..

До вказаної позовної заяви ОСОБА_1 надала суду клопотання, в якому просить зменшити розмір судового збору за подачу даної позовної заяви.

Обґрунтовуючи дану вимогу вказує на те, що матеріальне становище представника позивача - ОСОБА_1 скрутне, після смерті чоловіка проживає одна, має вік 86 років, перенесла дві операції катаракти очей, у зв`язку з чим виплачує борги.

Розглянувши заявлене представником позивача клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом але не більше як до ухвалення судового рішення у справі (ч.1). З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч.3).

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, або звільнення від його сплати може мати місце за наявності виключних обставин.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» (CASEOFKREUZv.POLAND) (Заява N 28249/95) від 19.06.2001 року, суд констатував, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Проте у цьому ж рішенні суд також наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

Також, зокрема, у п.п. 50, 52 рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» («STANKOVv. BULGARIA») від 12.07.2007 (заява №68490/01), вказано про те, що цілі, які переслідуються при стягненні судових витрат, зокрема судового збору слід вважати прийнятними враховуючи загалом питання відправлення правосуддя, зокрема, що стосується фінансування судової системи, крім цього, такі діють стримуючим фактором для легковажних претензій, однак такі не повинні бути надмірним тягарем, тобто значне фінансове навантаження може виступати як фактор, що обмежує доступ до правосуддя, право на суд.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v.Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v.Poland» від 26 липня 2005 року.

Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

При зверненні до суду з вимогою про відстрочення або розстрочення сплати судового збору (зменшення розміру судового збору) особа повинна додати до такої заяви належні документи на підтвердження факту відсутності відповідних коштів для сплати судового збору. Водночас відсутність таких доказів чи їх неналежність є підставою для відмови в задоволенні заяви про відстрочення або розстрочення сплати судового збору.

Як слідує з позовної заяви, ОСОБА_1 є представником її сина ОСОБА_2 , що підтверджується довіреністю від 08.09.2020 року.

У клопотанні про зменшення розміру судового збору, представник позивача - ОСОБА_1 наводить підстави для звільнення її від сплати судового збору, хоча суб`єктом сплати судового збору виступає ОСОБА_2 .

Будь-яких доказів на підтвердження скрутного матеріального стану ОСОБА_2 не надано.

Самі по собі посилання представника позивача на те, що її довіритель ОСОБА_2 є пенсіонером, як на підставу для звільнення його від сплати судового збору, суддя оцінює критично, оскільки положеннями ст.136 ЦПК України, ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», така підстава не передбачена, в той час як обставина його перебування в скрутному матеріальному становищі виходячи з рівня доходів, що є істотним для вирішення питання стосовно звільнення від сплати судових витрат, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Так, зокрема представником позивача не надано доказів про відсутність грошових коштів на рахунках ОСОБА_2 , наявність чи відсутність рухомого, нерухомого майна, тощо.

Відповідно до ст. 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом, а отже, і органів державної влади.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі 28249/95 від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

У даному випадку необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ЦПК України, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приймаючи до уваги зазначене, а також конституційний принцип рівності сторін перед законом і судом, представник позивач як сторона у справі має виконувати встановлений законодавством обов`язок сплати судового збору.

Враховуючи, те що ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів того, що майновий стан її довірителя ОСОБА_2 , не дозволяє сплатити йому судовий збір у розмірі, що визначений в ст.4 ЗУ "Про судовий збір", тому підстав для задоволення клопотання про зменшення сплати судового збору, суд не вбачає.

За таких обставин, приходжу висновку, що у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення сплати судового збору, слід відмовити.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір в розмірі 1816 грн.

Крім цього, в порушення п. п. 3, 4, 6 ч.3 ст. 175 ЦПК України позовна заява не містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не зазначено доказів, що підтверджують зазначені обставини.

Як вбачається з позовної заяви, представником позивача порушується питання про стягнення на користь її довірителя матеріальної шкоди, яка спричинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проте матеріали позову не містять даних про притягнення відповідача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності та винесення постанови, якою встановлено в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

Також варто зазначити, що відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч.1ст.15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Позивачем обрано невірний спосіб судового захисту як визнання відповідача ОСОБА_3 винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Представником позивача не зрозуміло викладено зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, зокрема, зі змісту позовних вимог викладених представником позивача не зрозуміло у чому полягає порушене право саме відповідачем та у який передбачений законом спосіб представник позивача просить його захистити.

Позивачем не зазначено виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, остання не містить норм матеріального права, якими саме діями відповідача порушуються права і охоронювані законом інтереси позивача та відповідно до яких передбачена відповідальність винних осіб; обґрунтування та посилання на докази щодо наявності спору між сторонами на даний час, щодо порушення, невизнання або оспорювання саме відповідачем відповідного цивільного права або інтересу позивача, при цьому, позивачем не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи зазначені обставин, приходжу до переконання, що вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, а тому вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви з врахуванням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Статтею 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. ст.185, 260 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про судовий збір», -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про зменшення сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправлення зазначених недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали. Роз`яснити, що в разі не усунення ним вказаних недоліків, заява буде вважатися неподаною та повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.М. Малюк