провадження № 22-ц/824/1802/2021
головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Немудрої Ю.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», треті особи приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Вадим Вячеславович, ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 367 500 грн та зняти арешт на вказаний автомобіль, накладений ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 1-кс/161/3245/17, Рівненського міського суду у справі № 569/16544/16-к, Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/8159/18 від 11 травня 2018 року та постановою приватного виконавця Корольова В.В. від 26 вересня 2018 року у ВП №57276637.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 травня 2015 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 002396, за умовами якого відповідач зобов`язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, предмет лізингу - автомобіль КІА СЕЕD, а він зобов`язувався прийняти його та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання 22 жовтня 2018 року та отримав транспортний засіб КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 . 22 жовтня 2018 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, на підставі якого позивач отримав документи, які дають йому можливість зняти з обліку транспортний засіб та належним чином оформити право власності на вказаний автомобіль.

Вказував, що Регіональним сервісним центром ММВС позивачу було відмовлено в оформлення прав власності на автомобіль, оскільки він перебуває під арештом на підставі ухвал Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 1-кс/161/3245/17, Рівненського міського суду у справі № 569/16544/16-к, Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/8159/18 від 11 травня 2018 року та постанови приватного виконавця Корольова В.В. від 26 вересня 2018 року у ВП № 57276637. Позивач зазначав, що даний арешт позбавляє його права розпоряджатися належним йому автомобілем за власною волею, та просив задовольнити позов у заявлений ним спосіб.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», треті особи приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В., ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що транспортний засіб легковий автомобіль марки КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 367 500 грн, на який накладено арешт, відповідно до договору фінансового лізингу 002396 від 12 травня 2015 року належить йому на законних підставах, оскільки позивач виконав всі взяті на себе фінансові зобов`язання по договору фінансового лізингу та здійснив в повному обсязі всі платежі передбачені вказаним договором.

Вважає, що існування арешту та заборони на відчуження майна порушує конституційні права позивача, як власника майна.

26 січня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця Корольова В.В., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивач помилково вважає себе власником транспортного засобу марки КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , оскільки Договір фінансового лізингу №002396 від 12 травня 2015 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», не був нотаріально посвідчений.

Зазначає, що оскільки вимогу щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу сторонами не було дотримано, відтак цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини 2 статті 799 ЦК України, а тому він є нікчемним.

Посилається на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 27 березня 2019 року у справі №288/231/16-ц провадження №61-35196св18 та у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року справа №201/4408/16-ц провадження №61-35913св18, в яких вказано, що договір фінансового лізингу повинен мати письмову форму з обов`язковим нотаріальним посвідченням.

Також зазначає, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на предмет лізингу було укладено 22 жовтня 2018 року, тобто вже після накладення арешту на транспортний засіб, про що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало попередити позивача шляхом надання Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

У судовому засіданні представник позивача та позивач просили рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи (їх представники) у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є власником спірного майна, а тому правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, в порядку ст. 392 ЦК України, відсутні.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 травня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 , як лізингоодержувачем, та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавцем, було укладено договір фінансового лізингу № 002396, предметом якого був транспортний засіб - автомобіль КІА СЕЕD, вартість якого визначена додатком до договору, відповідно до умов якого лізингодавець взяв на себе зобов`язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 10-21).

22 жовтня 2018 року сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що лізингоодержувач придбаває переданий йому у користування за основним договором предмет лізингу шляхом укладення договору купівлі-продажу і підписання акта про передачу мана у власність; лізингоодержувач здійснить остаточні розрахунку за основним договором не пізніше 6 грудня 2018 року в сумі 123 145,64 грн. (а.с. 23).

На виконання зобов`язань за додатковою угодою позивач сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повністю заборгованість за договором фінансового лізингу, про що 07 грудня 2018 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» видало позивачу довідку про відсутність заборгованості (а.с. 25).

22 жовтня 2018 року між сторонами було складено акт приймання-передачі предмету лізингу, відповідно до якого позивачу передано автомобіль КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 (а.с. 24).

Згідно з актом позивачу також було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 15 липня 2015 року.

Також судом встановлено, що на автомобіль КІА СЕЕD, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , накладено арешт на підставі ухвал Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 1-кс/161/3245/17, Рівненського міського суду у справі №569/16544/16-к, Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/8159/18 від 11 травня 2018 року та постанови приватного виконавця Корольова В.В. від 26 вересня 2018 року у ВП № 57276637 (а.с. 27, 59-66, 68-71, 74-77, 80-83, 86-88).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказував, що він в повному обсязі, належним чином виконав перед відповідачем зобов`язання за договором фінансового лізингу та договором купівлі-продажу, та прийняв предмет лізингу, у зв`язку з чим набув право власності на спірний автомобіль. При цьому, наявні арешти на належний йому на праві власності автомобіль позбавляє його права вільно розпоряджатися належним йому автомобілем.

Разом з тим, відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Водночас, положеннями ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, укладений між сторонами договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № 002396 від 12 травня 2015 року, предметом якого є транспортний засіб, а однією з його сторін є фізична особа, всупереч ст. 209 ЦК України не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним й згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин).

Оскільки позовні вимоги позивача ґрунтуються на умовах зазначеного договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у позивача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, підстави для задоволення цих вимог відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладений 12 травня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 002396 є нікчемним, а, отже, не створює юридичних наслідків щодо переходу права власності на предмет договору фінансового лізингу - спірний автомобіль.

Під час розгляду справи № 6-2766цс15 у своїй постанові від 16 грудня 2015 року Верховний Суд України зробив висновок про те, що договір фінансового лізингу є нікчемним, якщо він не був нотаріально посвідчений. Такий висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №362/4088/16-ц та від 22 липня 2020 року у справі №671/1812/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виконання нікчемного правочину його сторонами не свідчить про його дійсність.

Також, із матеріалів справи убачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що до накладення арешту на транспортний засіб договір купівлі-продажу предмету лізингу не був укладений, а був укладений після накладення арешту на автомобіль, у зв`язку з чим до зняття арешту не може бути укладеним.

Таким чином, позивач не був обмежений у праві отримати інформацію щодо обтяжень, які накладені на рухоме майно у нотаріуса чи ДП «Національні інформаційні системи», яка знаходиться у вільному доступі.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оскільки позивач не може вважатися законним власником транспортного засобу, а вимога про зняття арешту з транспортного засобу є похідною від права власності на вказаний автомобіль, тому вимога про зняття арешту з вказаного автомобіля також задоволенню не підлягає.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба