Справа № 752/3451/21
Провадження № 2/752/5144/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року суддя Голосіївського районного суду міста Києва Кахно І. А., розглянувши заяву об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Акон-140» про забезпечення позову в справі за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Акон-140» до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дашицької Людмили Леонідівни про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням,

в с т а н о в и в:

У провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 752/3451/21 за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Акон-140» (далі - ОСББ «Акон-140») до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дашицької Л. Л. про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру № 55 за реєстраційним номером № 000, загальною площею 204,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що позивачу стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_1 розмістив рекламне оголошення про продаж в мережі інтернет квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом спору. Тобто, відповідач не лише незаконно привласнив територію горища, яке знаходиться у спільній власності співвласників об`єднання, а й вчиняє дії щодо відчуження даного майна. Заявник має обґрунтовані припущення вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, які він просить застосувати, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки у разі відчуження спірної квартири буде неможливо виконання рішення суду в частині повернення горища як допоміжного приміщення у спільну сумісну власність жителів та ускладнить процес витребування майна від добросовісного набувача. Тому наразі, як вважає заявник, накладення арешту на квартиру є ефективним та пропорційним засобом захисту його порушених прав. Тимчасова заборона на відчуження майна до моменту ухвалення рішення у справі не перешкодить проживанню ОСОБА_1 в указаній квартирі, тому зустрічне забезпечення заявник вважає недоцільним.

Вивчивши заяву про забезпечення позову та додані до позовної заяви документи, всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підстави вимог своєї заяви, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Мета забезпечення позову - це хоч і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, і з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення, законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18).

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , вважаючи, що відповідач незаконно збільшив площу квартири за рахунок привласнення частини горища, яке знаходиться у спільній власності співвласників об`єднання. Рішення про реєстрацію частини горища за відповідачем є неправомірним, оскільки частина горища, яка наразі незаконно зареєстрована за відповідачем, має статус допоміжного приміщення. Відповідно, допоміжне приміщення не могло бути відчужене без 100% згоди співвласників житлових і нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.

Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є правовою підставою для скасування запису у Державному реєстрі прав.

У пункті 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, зазначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та внесення про це відповідного запису призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації прав, яке скасовано.

У той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСББ «Акон-140» не оспорює правомірність права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру як об`єкт нерухомості, а оспорює розширення її площі за рахунок привласнення горища, яке знаходиться у спільній власності співвласників об`єднання, а відтак, можливе задоволення позову не буде мати наслідком виникнення чи поновлення права власності на спірну квартиру у позивача.

Отже, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , за встановлених обставин, не є співмірним із заявленими позовними вимоги та ніяким чином не впливає на забезпечення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Ураховуючи вищевикладене, предмет позову, а також викладені у заяві доводи позивача та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності щодо співставлення їх належності, допустимості, достовірності кожного окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку між собою, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, у зв`язку із цим заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149-153 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні заяви об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Акон-140» про забезпечення позову в справі за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Акон-140» до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дашицької Людмили Леонідівни про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І. А. Кахно