Ухвала

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 520/2154/19

провадження № 61-18974ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Балтського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Чос Оксана Павлівна, про визнання незаконним висновку, визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати незаконним висновок Київського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 30 серпня 2018 року про можливість внесення змін до актового запису від 23 березня 1955 року № 152 про народження ОСОБА_3 , складеного Балтським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а саме про зміну імені « ОСОБА_4 » в графі «матір» на ім`я « ОСОБА_5 »; визнати незаконними дії Балтського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо внесення змін до актового запису від 23 березня 1955 року № 152 про народження ОСОБА_3 та зазначення в графі «матір» імені « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_4 »; зобов`язати Балтський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни до актового запису від 23 березня 1955 року № 152 про народження ОСОБА_3 , вказати в графі «матір» ім`я « ОСОБА_4 ».

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року (повний текст якої складено 18 жовтня 2021 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 травня 2019 року - без змін.

18 листопада 2021 року ОСОБА_7 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_7 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, посилаючись на те, що повний текст вказаного судового рішення виготовлено 18 жовтня 2021 року. Також заявник надав копію супровідного листа Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року № 22-ц/813/511/21, згідно з яким копію оскаржуваної постанови апеляційного суду було направлено заявнику 20 жовтня 2021 року.

Клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, а також надана заявником копія супровідного листа Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року № 22-ц/813/511/21 свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення. Також Верховним Судом було взято до уваги, що текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 20 жовтня 2021 року, а касаційна скарга подана в межах тридцятиденного строку після цієї дати.

Разом з тим касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

ОСОБА_7 зазначив, що касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_7 вказав, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив його клопотання (заяву) про допит свідків.

Однак, посилаючись на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_7 не вказав у касаційній скарзі постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Посилання заявника на лист Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не свідчить про оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, так як підставою касаційного оскарження судових рішень за вказаною нормою ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не в листі Верховного Суду України чи в постанові Пленуму Верховного Суду України.

Касаційна скарга, подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України має містити: формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_7 в частині обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, то йому необхідно подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій навести належне обґрунтування цієї підстави з урахуванням вищевикладених правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_7 необхідно залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук