СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 758/7648/20

пр. № 2/759/1275/21

22 січня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до неповнолітньої ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємельянова Ксенія Вікторівна, Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання оспорюваного правочину заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 р. представник позивача звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовними вимогами про визнання оспорюваного правочину, заповіту від 24.06.2015 складеного ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою К.В., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1085, недійсним, як такого, який вчинено в момент, коли заповідач неусвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька ОСОБА_6 позивач дізнався, що 24.06.2015 батько склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна після смерті померлого за законом, крім позивача та відповідача, є донька померлого ОСОБА_7 , яка відмовилась від права на спадкування на користь позивача. Зазначає, що за життя його батько вживав алкогольні напої, неодноразово лікувався від алкогольної залежності, проте позитивного результату не досяг. У 1999 р. батьки позивача припинили шлюбні відносини. Згодом між батьком позивача та ОСОБА_8 , незважаючи на різницю у віці 28 років, виникли відносини. На той час батько втратив усвідомлення реальності, не розумів значення своїх дій, жив в гаражному приміщенні, без наявних санітарних умов проживання, виглядав як безхатько. У той час відповідач вийшла заміж, народила доньку. З огляду на вкладене, наявні підстави вважати, що під час укладення заповіту батько позивача не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.07.2020 матеріали позовної заяви передано на розгляд за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 22-23).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2020 позовну заяву залишено без руху (а.с. 37).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.09.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 43).

22.10.2020 відповідач подала відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність. Зазначає, що померлий ОСОБА_6 є батьком її доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З померлим проживала разом без реєстріції шлюбу в період з 2006 р. по 2017 р., вели спільне господарство, померлий добре ставився до своєї доньки, любив її, доглядав. У період з 01.12.1970 по 21.03.2018 останній безперервно працював, постійно підвищував свій професійний рівень, отримував винагороди від керівництва, у віці 66 років звільнився за власним бажанням. Під час укладення заповіту ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій, керував ними, його бажання щодо укладення правочину відповідало його волі та бажанню. Позивач же тривалий період часу не підтримував відносини з батьком, не спілкувався з ним, не допомагав, створював перешкоди в користуванні, проживанні належною йому частиною квартири. Обставини, зазначені в позовній заяві не відповідають дійсності, не підтверджені належними доказами (а.с. 52-56).

19.11.2020 представник третьої особи подала письмові пояснення, зазначила, що 24.06.2015 до неї особисто звернувся ОСОБА_6 з проханням посвідчити заповіт на випадок смерті, за яким належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири бажав заповісти його донці ОСОБА_5 . При посвідченні заповіту приватним нотаріусом дотримано вимоги чинного законодавства, а саме, встановлено особу заповідача, перевірено цивільну дієздатность, зокрема, під час розмови пересвідчено здатність особи усвідомлювати значення своїх дій, наслідків вчинення правочину, внутрішній волі і вільному волевиявленню заповідача щодо посвідчення заповіту. Після складення заповіту, заповідачем в голос прочитано його зміст, поставлено підпис (а.с. 93).

15.12.2020 представник позивача подав відповідь на відзив, зазначив, що викладені відповідачем обставини, зазначеніу відзиві не відповідають дійсності, позивач не чинив перешкоди батькові у користуванні, проживанні квартирою, останній в добровільному порядку залишив житло та після припинення відносин з позивачем за місцем реєстрації не повертався. Крім того, під час спільного проживання з відповідачем його батьком змінився, почав вести антисоціальний спосіб життя, відповідач мала вагомий вплив на батька (а.с. 100-101).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.12.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 105).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримали.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином (а.с. 47), подала пояснення, просила проводити розгляд справи за її відсутності (а.с. 50, 84).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 67 років помер ОСОБА_6 , причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця (а.с. 9, 21).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1995, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить ОСОБА_1 (1/3 частина) та ОСОБА_9 (1/3 частини) (а.с. 6).

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є його син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 8, 11-12, 71).

24.06.2020 ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 а своїй доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, на ньому міститься напис про те, що зміст заповіту прочитаний ОСОБА_6 вголос, складений вірно та власноручно підписаний. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою К.В., зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1085 (а.с. 74).

Позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька, в якій зазначив, що йому відомо про існування заповіту (а.с. 6-а).

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення ст. 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 523/14606/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 161/17119/16-ц, від 05.06.2018 у справі № 278/4583/13-ц та від 02.03.2020 у справі № 221/1008/16-ц.

Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення учасників справи та свідчень свідків як з боку позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та свідків з боку відповідача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , яким надано оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту від 24.06.2015, оскільки позивачем не доведено, що під час його укладення спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Судом не прийнято показань свідків, оскільки свідки з боку позивача надавали аналогічни свідчення які у цілому стосувались періоду до 2015 року, тобто часу складання заповіту, лише колишня дружина покійного зазначила, що після розлучення із померлим спілкувалась, але суд відноситься критично до її показів так як вона є заінтересованою особою.

Аналогічна позиція сду і до показів свідків з боку відповідача, оскільки вони надавали свідчення лише відносно тих фактів які їм відомі лише зі слів ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець дійсно страждав на алкогольну залежність і що це могло вплинути на його волю під час складання спірного заповіту.

Посилання заявника на медичні довідки від 29.01.2010, 04.03.2013, 27.03.2017, 26.06.2018, 03.07.2018, 05.07.2018 (а.с. 13-19) як на підстави наявності алкогольної залежності, проходження лікування, не приймається судом до уваги, з огляду на те, що спірний договір було укладено у 2015 р., при цьому, жодного документу про наявність вказаної хвороби саме за цей період, позивачем не надано. Наявна медична документація не може свідчити про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що під час укладання заповіту спадкодавець був офіційно працевлаштованим в КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» на посаді електромонтера (а.с. 69).

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 16, 202, 203, 215, 225, 1233, ЦК України; ст.ст. 12, 13,48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неповнолітньої ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємельянова Ксенія Вікторівна, Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання оспорюваного правочину заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 22.01.2021.