Ухвала

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 310/2529/20

провадження № 61-1320ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 362 340,18 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 10 квітня 2020 року № 372, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д. Л., згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Бердянської області від 26 червня 2020 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Бердянської області від 17 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього суду від 22 вересня 2020 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 362 340,18 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 10 квітня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д. Л., згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року (повний текст якої складено 28 грудня 2020 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Бердянської області від 17 вересня 2020 року скасовано в частині визнання недійсним договору дарування і ухвалено в цій частині постанову такого змісту. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

22 січня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні його позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування і залишити в силі рішення Бердянського міськрайонного суду Бердянської області від 17 вересня 2020 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 (щодо визначення моменту виникнення грошового деліктного зобов`язання), від 09 серпня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 200/13392/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 296/6014/17, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року у справі № 642/3377/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 712/13738/17, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.

Касаційна скарга подана у встановлений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, оплачена судовим збором.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Оскільки наведені доводи касаційної скарги викликають необхідність їх перевірки, то слід відкрити касаційне провадження в цій справі та витребувати матеріали справи.

Керуючись статтями 389, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року.

Витребувати з Бердянського міськрайонного суду Бердянської області цивільну справу № 310/2529/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 02 березня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко