Справа №522/9933/15-ц
Провадження №2/522/3296/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.

за участю секретаря судових засідань Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса справу за позовом прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави у особі Одеської обласної ради до ПП «Вікторія-Бізнес», ОСОБА_1 , за участю третьої особи Одеської міської ради про визнання незаконним рішення, витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2015 року Прокурор Приморського району м.Одеси звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави у особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ПП «Вікторія-Бізнес», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення, витребування майна, в якій просив визнати незаконним рішення Одеської міської ради № 2933-XXIV від 26.08.2004 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежитлового приміщення підвалу №501,загальною площею 107, 8 кв. м., розташоване по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , укладеного між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та приватним підприємством «Вікторія - Бізнес» 30.06.2009, зареєстрованим в реєстрі за № 2168; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 та реєстрації вказаного об`єкта нерухомості за територіальною громадою в особі Одеської обласної ради; з метою забезпечення позову накласти арешт на нежитлове приміщення підвалу №501, загальною площею 107, кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 на час провадження у справі за цим позовом.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що рішенням Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006 затверджено нову редакцію переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. При цьому перелік пам`яток культурної спадщини залишений в редакції розділу 11 додатку до рішення обласної ради № 154-ХХІV від 24.04.2003 року. В тому числі, до вказаного Переліку включено колишній прибутковий будинок Руссова, що споруджений у 1890-х (арх. Л.М. Чернігов і ОСОБА_3 ), розташований по АДРЕСА_2 . Даний об`єкт також внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення. Всупереч норм чинного законодавства та рішень Одеської обласної ради, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 672 від 28.10.2004 територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 21.12.2006 про право власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 107,8 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Одеської міської ради № 2933-XXIV від 26.08.2004 зазначене приміщення внесено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році. В свою чергу, згідно вищевказаного рішення Одеської міської ради 30.06.2009 між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ПП «Вікторія - Бізнес» укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого здійснено відчуження нежитлових підвальних приміщень № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 316 132, 80 грн. В подальшому, 10.12.2010 між Приватним підприємством «Вікторія - Бізнес» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 . А згодом, 20.11.2012 укладено договір купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .. Продаж здійснено за 381 898 грн. Власником майна, відчуженого за вказаним договором купівлі-продажу, є територіальні громади сіл, селищ, міст Одеської області, управління даним майном здійснює Одеська обласна рада. Зазначений об`єкт нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради Одеською обласною радою не передавався, повноваження щодо оформлення цього майна у комунальну власність Одеській міській раді не надавалися, а отже, підстави для розпорядження цим майном, в тому числі його відчуження, у Одеської міської ради відсутні. Проте, діями Одеської міської ради порушена воля територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вищезазначеним майном. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522, яка не змінена та не скасована, визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об`єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі на об`єкт, розташований по АДРЕСА_1 , свідоцтва про право власності Одеської міської ради на зазначені об`єкти також визнано протиправними та скасовано. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Нежитлове підвальне приміщення № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 , яке вибуло з володіння Одеської обласної ради не з її волі, відчужено Одеською міською радою, яка не мала права (повноважень) щодо розпорядження вказаним майном, в порушення інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області.

Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нежитлове підвальне приміщення № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 , на підставі якого стало можливим укладення договору купівлі-продажу між Одеською міською радою та Приватним підприємством «Вікторія - Бізнес», визнано протиправним та скасовано Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі 2-а-412/10/1522. На підставі викладеного, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 від 30.06.2009 має бути визнано судом недійсним, зазначене майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 та поверненню у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області, в особі Одеської обласної ради, реєстрація права власності на дане майно за ОСОБА_2 підлягає скасуванню, та право власності на вказане майно підлягає реєстрації за територіальною громадою сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради. Рішення Одеської міської ради № 2933-XXIV від 26.08.2004 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» за наведених вище підстав підлягає визнанню незаконним в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежитлових приміщень підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 .

В правове обґрунтування своїх вимог, прокуратура посилається на положення пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» щодо реституції як способу захисту цивільного права та її застосування, а також щодо застосування статті 388 ЦК України при витребуванні майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання індикаційного позову. Приписи статті 387 ЦК України щодо права власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Додатково, позов вмотивований посиланням на статтю 388 ЦК України, за якою якщо майно за відплатним договором придбане в особі, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Ухвалою суду від 09 червня 2015 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 03 грудня 2015 року зупинено провадження по справі до розгляду ВАСУ касаційної скарги ТОВ «Валькор» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року по справі №2а-412/10.

В зв`язку з припиненням повноважень судді Приморського районного суду міста Одеси Нікітіної С.Й., проведений повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М..

06 квітня 2018 року ухвалою суду справу прийнято до свого провадження, поновлено провадження по справі та продовжено розгляд справи за правилами ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, у порядку загального позовного провадження(т.1 а.с. 104).

16 липня 2018 року Одеська міська рада надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, з огляду на наступне.

На момент відчуження спірного об`єкта нерухомого майна приватному підприємству «Вікторія-Бізнес» відповідне свідоцтво було чинним, а право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради зареєстроване у встановленому законодавством порядку, що й визначало правові підстави для проведення Одеською міською радою процедури приватизації. Свідоцтво про право власності також є чинним та не скасовувалось судом, жоден з заявлених доводів не знаходить свого підтвердження, що виключає підстави для задоволення заявленого позову. Також, на відміну від Одеської обласної ради Одеська міська рада отримала спірне майно у комунальну власність в рамках процедури розмежування державного майна на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311та прийнятим на її виконання рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна. На сьогоднішній день у обласної ради взагалі немає чинного акта, який би визначав перелік об`єктів культурної спадщини, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ та міст Одеської області, а посилання на вищезгаданий акт як на підтвердження відповідного права власності є необґрунтованим. Прокурором та Одеською обласною радою не підтверджено належними засобами доказування приналежність спірного майна до спільної власності територіальних громад області, тоді як матеріалами справи підтверджується приналежність цього майна міській раді у момент вчинення нею відчуження відповідного об`єкта нерухомого майна.

Також Одеська міська рада звертає увагу, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року у справі № 2-а-412/10/1522, на яку посилається позивач, скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016 року у справі № 2а-412/10/1522 (К/800/12970/14), а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року провадження по справі закрито. Наголошує про неприпустимість витребування майна у добросовісного набувача з підстав допущених порушень з боку органу публічної влади під час такого відчуження свідчить практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні. Виходячи із практики розгляду справ Європейським судом з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні та обов`язкові для застосування, витребування майна у ОСОБА_2 , яка добросовісно набула право власності на спірне майно згідно з вимогами чинного законодавства, однією із сторін якої виступає орган публічної влади, суперечить актам міжнародного права, згоду на обов`язковість яких надано Україною, що унеможливлює задоволення відповідної вимоги прокурором Приморського району м. Одеси. Абзацом 22 постанови Верховного суду України від 14.03.2007 року у справі № 21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна» визначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі, порушуючи право власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Позивачем пропущено строки позовної давності.

Таким чином, беручи до уваги, що Одеська міська рада на законних підставах набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, вона як орган, уповноважений від імені територіальної громади м. Одеси розпоряджатися майном комунальної власності, цілком правомірно включила його до переліку об`єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, уклала відповідний договір купівлі-продажу із приватним підприємством «Вікторія-Бізнес», просили у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі (т.1 а.с. 110-131).

16 липня 2018 року представником Одеської міської ради за довіреністю Дудніченко Д.О. подано до суду заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, з посиланням на те, що зазначені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Договір купівлі-продажу, який є предметом оскарження, за своєю правовою природою є господарським договором, оскільки укладений між органом місцевого самоврядування та суб`єктом господарювання в межах здійснення ними своєї господарської діяльності. Отже, в порядку цивільного судочинства не підлягають розгляду спори між двома юридичними особами з приводу здійснення ними господарської діяльності. Враховуючи характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктний склад сторін, предмет спірних правовідносин, судом встановлено, що оскарження рішення органу місцевого самоврядування у цій справі має не публічно-правовий характер, а приватно-правовий, втім такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с. 197-201).

16 липня 2018 року представником Одеської міської ради за довіреністю Дудніченко Д.О. подано до суду заяву про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача Одеської міської ради, оскільки у випадку задоволення заяви Одеської міської ради про закриття провадження у справі в частині вимог, адресованих Одеській міській раді, у позовній заяві залишиться лише одна вимога про витребування майна з незаконного володіння, адресована ОСОБА_2 , а Одеська міська рада, в свою чергу, припинить свою участь у справі (т.1 а.с. 202-204).

30 липня 2018 року представником Одеської обласної ради за довіреністю Клібанською Л.І. подано пояснення по справі (з урахуванням відзиву на позовну заяву Одеської міської ради), в яких зазначається, що оскільки спірна будівля перебувала на балансі Головного управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів та входила до майнового комплексу зазначеного управління, відповідно, вона теж була передана у власність Одеської обласної Ради народних депутатів. При цьому, за договором купівлі-продажу від 30 червня 2009 року спірне приміщення відчужене особою, яка не є власником чи уповноваженим зберігачем цього приміщення. Отже цей договір повинен бути визнаний судом недійсним, а майно повернуто його власнику Одеській обласній раді. Матеріалами справи не підтверджується твердження відповідача про те, що утримання спірного майна здійснювалось та здійснюється і в даний час за рахунок Одеської міської ради. Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення, Одеська міська рада необгрунтовано включила до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, об`єкт, що є спільною власністю територіальних громад області, вийшла за межі наданих їй повноважень та порушила право спільної власності територіальних громад області. У зв`язку з чим, Одеська обласна рада просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі (т.1 а.с. 215-223).

01 серпня 2018 року Одеською місцевою прокуратурою № 3 подано до суду відповідь на відзив Одеської міської ради, в якій Одеська місцева прокуратура № 3 повністю підтримує позовні вимоги та виклала свої пояснення щодо наведених відповідачем Одеською міською радою у відзиві заперечень.

05 жовтня 2018 року представником ОСОБА_1 адвокатом Григоренко Ю.С. подана Апеляційна скарга на ухвалу від 09 червня 2015 року про відкриття провадження по справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 09 червня 2015 року про відкриття провадження по справі повернуто апелянту.

05 липня 2019 року на електронну адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Григоренко Ю.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що спір відбувається між юридичними особами та фізичною особою-підприємцем, з огляду на це спір не підсудний Приморському районному суду м. Одеси, а має вирішуватись в Господарському суді Одеської області за правилами господарського судочинства, а тому просив відмовити у задоволенні позовної заяви (т.2 а.с. 48-56).

20 травня 2020 року на електронну адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Григоренко Ю.С. надійшли додаткові пояснення (т.2 а.с. 92-94).

Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року заяву уповноваженої особи Одеської міської ради про закриття провадження в частині позовних вимог задоволено. Закрито провадження у справі за позовом прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави у особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ПП «Вікторія-Бізнес», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення, витребування майна в частині позовних вимог про визнання недійсним договіру купівлі-продажу нежитлового приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , укладеного між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та приватним підприємством «Вікторія - Бізнес» 30.06.2009, зареєстрованим в реєстрі за № 2168, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Продовжено розгляд справи за позовом прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави у особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ПП «Вікторія-Бізнес», ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення, витребування майна.

Протокольною ухвалою суду від 14 грудня 2020 року Одеську міську раду виключено з числа відповідачів, та залучено у якості третьої особи.

В судовому засіданні 28 січня 2021 року представник прокуратури Місюрко Г.А. підтримала позовні вимоги по викладеним в позові підставам.

Представник Одеської обласної ради в судове засідання з`явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Також з`явився представник ОСОБА_1 адвоката Тельманшон М.С. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Надав до суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізчних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається що Приватне підприємство «Вікторія-Бізнес» перебуває в з 23.05.2017 року в стадії припинення своєї діяльності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином.

Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши матеріали позову, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову на підставі наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 317, 319, 321 названого Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За приписами статті 21 зазначеного Кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні положення містяться у ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям вказаного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Так, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 672 від 28.10.2004 року територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 21.12.2006 року про право власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 107,8 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане нежитлове підвальне приміщення зареєстровано за Одеською міською радою 29 січня 2007 року, про що свідчить копія витягу КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (т.1, а.с.26).

Суд вбачає, що рішенням Одеської міської ради № 2933-ХХІV від 26.08.2004 року зазначене нежитлове приміщення внесено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році.

Заявлений позов обґрунтовується тим, що, спірне майно належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ та міст Одеської області, яке, виходячи з заявленого правового обґрунтування позову, виникло на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії і культури» та рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада».

З урахуванням наведеного позивач вважає, що Одеська міська рада діяла з перевищенням наданих їй законом повноважень, укладаючи правочин щодо відчуження спірного нерухомого майна.

Так, право комунальної власності було запроваджено в Україні із введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону УРСР «Про власність». Частиною 1 ст. 4 вказано Закону передбачено, що лише власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі ст. 32 вищезгаданого Закону суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

З урахуванням наведеного передача майна із загальнодержавної республіканської у комунальну власність могла відбуватись лише на підставі рішень державних органів влади, а не рішень відповідних Рад народних депутатів.

На виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» 5 листопада 1991 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю».

Пунктом 1 зазначеної постанови затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність), та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Таким чином, затвердивши перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), держава тим самим визначила свою волю щодо передачі належного їй майна у комунальну власність, чітко встановивши, що все інше державне майно зберігає статус загальнодержавної республіканської власності.

Пунктом 3 вищезгаданої постанови установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Поряд з цим, виходячи з положень п. 5 вищезгаданого акта законодавства Раді Міністрів Кримської АРСР, облвиконкомам, Київському та Севастопольському міськвиконкомам запропоновано в разі необхідності вносити до Кабінету Міністрів України погоджені з Фондом державного майна України і Міністерством України у справах роздержавлення власності та демонополізації виробництва пропозиції про передачу до комунальної власності іншого майна, яке перебуває у загальнодержавній (республіканській) власності і не включено до затвердженого цією постановою переліку.

Тим самим, державою визначено єдиний спосіб, із застосуванням якого можлива передача загальнодержавного республіканського майна у комунальну власність, а саме, надання відповідних пропозицій із наступним прийняттям Кабінетом Міністрів України аналогічних рішень про розмежування державного майна.

Відтак, єдиним належним доказом у справі, який засвідчує факт виникнення комунальної власності шляхом розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, може виступати лише відповідна постанова Кабінету Міністрів України.

Так, на підставі та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджений перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (т.1 а.с. 9).

Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно.

Підтвердженням приймання відповідного майна у власність територіальної громади м. Одеси є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 року № 104 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров`я, народної освіти та культури», яким затверджені відповідні акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями народного господарства.

Зокрема, зазначеним рішенням затверджено акт приймання-передачі державного майна у комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, яким у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» обласне управління житлово-комунального господарства в особі начальника Диденка Н.А. передало державне майно загальною вартістю 1187890 тис. руб. Вищезгадане майно за цим актом прийняло управління житлово-комунального господарства м. Одеси в особі начальника Рубля Н.В.

До відповідного акта поряд з іншими відомостями додано зведену відомість житлового та нежитлового фонду місцевих рад, що передавався у власність м. Одеси відповідно до зазначеного акта приймання передачі.

Отже, фактично територіальна громада м. Одеси набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна.

З урахуванням наведеного безпідставними є посилання позивача на те, що обласна рада ніколи не приймала рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність територіальної громади м. Одеси, оскільки таке рішення було прийнято нею в рамках процедури розмежування державного майна 25.11.1991 року за № 266-ХХІ.

Таким чином, Одеська міська рада отримала спірне майно в комунальну власність саме у вищезгаданий спосіб, тобто, в рамках процедури розмежування державного майна на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України.

При цьому прокурор, як на підставу позову, вказував на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522, якою визнано протиправним дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об`єктів культурної спадщини спільної власності територіальни громад сіл, селищ, міст області, у тому числі на об`єкт, розташований по АДРЕСА_1 , свідоцтва про право власності Одеської міської ради на зазначені об`єкти визнано протиправними та скасовано.

Проте, як підтверджено матеріалами справи, зазначена постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522 та постанова Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2010 скасовані постановою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016, а матеріали справи направлені на новий розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2016 провадження у справі було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду набрала законної сили та не оскаржувалась учасниками відповідного судового процесу.

У свою чергу, виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради видане свідоцтво про право власності від 21.12.2006 року серії НОМЕР_1 на нежитлового приміщення підвалу №501, загальною площею 107,8 кв.м. розташоване у будинку АДРЕСА_1 , а не на будинок у цілому, тоді як це є різними об`єктами нерухомого майна.

За таких умов, суд погоджується із доводами представника Одеської міської ради, що вищезгадане свідоцтво про право власності залишається чинним та ніколи не скасовувалось зазначеним рішенням суду. Таким чином, відповідне свідоцтво про право власності також є чинним та не скасовувалось судом. Обрання способу захисту прав та інтересів у вигляді визнання недійсним договору купівлі-продажу з посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України у спірних правовідносинах - є безпідставним.

Так, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Окрім того суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16, згідно якої: «у разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

З огляду на викладене, зважаючи на те, що на момент прийняття Одеською обласною радою рішення від 26.08.2004 № 2933-ХХІV право власності на спірне майно за територіальною громадою області в особі Одеської обласної ради зареєстровано не було, а правомірність набуття Одеською міською радою (продавцем) права власності на спірне підвальне приміщення випливає з того, що станом на час їх відчуження в процесі приватизації на користь ПП«Вікторі-Бізнес» право власності Одеської міської ради підтверджувалося чинними свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 21.12.2006 року, які наразі також є чинними; доказів зворотного позивачем надано не було, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині витребування спірного майна.

На підставі викладеного, враховуючи той факт, що сторона позивача не надала жодних доказів, які б свідчили про вибуття із володіння Одеської обласної ради майна не з волі, а також факт того, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, позивач не доводить протилежного, позовні вимоги є недоведеними.

Представником Одеської міської ради заявлено про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності.

30.06.2009 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ПП «Вікторія-Бізнес» укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 .

Отже, з 30.06.2009 року Одеська обласна рада, вважаючи себе власником спірної будівлі, повинна була довідатися про порушення свого права власності та з`ясувати правові підстави володіння спірним об`єктом нерухомого майна відповідачем ПП «Вікторія-Бізнес».

Із матеріалів справи вбачається, що прокуратура звернулась до суду з позовом 15.05.2015 року, тобто більше ніж через 6 років після укладення між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ПП «Вікторія-Бізнес» укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення підвалу № 501, загальною площею 107,8 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 ,

Верховний суд України у своїй постанові від 6.11.2016 оку у справі № 6-2469цс16 наголошує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що містяться в статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведенняфакту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що вінне міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правилапро обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищевикладене, суд приймає доводи представника міської ради та вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю.

Підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України судом також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 41, 121 Конституцією України, ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 203, 215-216, 316-317, 319, 321, 327, 328, 346, 387, 388, 391 ЦК України, Закон України «Про прокуратуру», ст.ст. 263-265, 268, 354 суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені позову прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави у особі Одеської обласної ради до ПП «Вікторія-Бізнес», ОСОБА_1 , за участю третьої особи Одеської міської ради про визнання незаконним рішення, витребування майна.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 05 лютого 2021 року.

Суддя Л. М. Чернявська