Справа № 490/1060/18
н/п 2/490/2412/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Балабана В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2018 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивачка просить усунути перешкоди у користуванні власністю (житлом) шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником 17/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27.05.2017 року за №322.

Відповідно до копії сторінок будинкової книги буд. АДРЕСА_1 , в вищезазначеному будинку зареєстрована з 23.01.2007 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі-відповідач), яка вселилася до вищезазначеного будинку з дозволу попереднього власника цього будинку.

Станом на лютий 2018 року, відповідачка не бажає виселятися з будинку в добровільному порядку, постійно вчиняє сварки як в стані алкогольного так і наркотичного сп`яніння, припускається щодо протиправної поведінки відносно сусідів та співвласників відповідного будинку, веде аморальний та маргінальний спосіб життя, категорично відмовляється приймати участь в утриманні будинку та у оплаті поточних комунальних платежів, що підтверджується актом-поясненням сусідів буд. АДРЕСА_1 від 8 лютого 2018 року, що зумовлює звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

Станом на лютий 2018 року, відповідач не є членом сім`ї позивача, та не є колишнім членом її сім`ї, між позивачем та відповідачем ніколи не існувала домовленість щодо проживання відповідача у вищезазначеному будинку. Відповідач набула право на проживання у спірному будинку у межах правовідносин з попереднім власником, чинне законодавство України не передбачає перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника. Водночас у вищевказаному будинку чинить позивачу перешкод у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном у вигляді будинку АДРЕСА_1 .

Викладені обставини стали причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 04.04.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

11.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято вищезазначену заяву до розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в позові та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначила, що відповідачка не проживає в будинку АДРЕСА_1 з листопада 2020 року, оскільки переїхала до своєї бабусі, та з цього часу проживала по АДРЕСА_2 , де у неї була власна кімната. Речі позивачки в будинку АДРЕСА_1 не зберігаються, замки від дверей позивачка змінила, ключі відповідачці не давала.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Вказував, що позивачка на даний момент проживає в реабілітаційному центрі "Союз милосердя", який розташований за адресою АДРЕСА_3 . Зазначає, що відповідачка має намір оскаржувати право власності позивачки на її частку в будинку АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 є співвласником 17/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування зареєстрованого в реєстрі за №322 від 27.05.2017 року ОСОБА_3 (дарувальник) передав у дар 17/100 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а ОСОБА_1 (обдаровувана) прийняла у дар ці 17/100 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , житловою площею 83,5 кв.м., загальною площею 62,6 кв.м.

Відповідно до копії сторінок будинкової книги буд. АДРЕСА_1 , в вищезазначеному будинку зареєстрована з 23.01.2007 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно акту-пояснення сусідів будинку АДРЕСА_1 , станом на лютий 2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не бажає виселятися з будинку АДРЕСА_1 в добровільному порядку постійно вчиняє сварки як в стані алкогольного та і наркотичного сп`яніння, припускається щодо протиправної поведінки відносно сусідів та співвласників відповідного будинку, веде аморальний та маргінальний спосіб життя, категорично відмовляється приймати участь в утриманні будинку та у оплаті поточних комунальних платежів.

Згідно акту-пояснення сусідів та співвласників будинку АДРЕСА_1 , з липня 2018 року та по теперішній час, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає та не має особистих речей в вищевказаному будинку.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно достатті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Виселення відповідачки в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло, внаслідок чого вона може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме в статті 2 ЦПК України згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В позовній заяві позивачка зазначає, що відповідачка проживаючи в належному позивачці житловому приміщені без законних на то підстав порушує права позивачки та саме в зв`язку з цим, просить виселети відповідачку із зазначеного житлового приміщення.

Натомість, судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 виселелися з житлового приміщення, а саме із 17/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , та з листопада 2020 року в ньому не проживає, не зберігає свої речі, не має ключів від вхідних дверей, тобто доступу до вказаного приміщення.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2 - 10, 76 - 81, 89, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін