Провадження № 2/734/75/21 Справа № 734/2607/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 лютого 2021 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Бузунко О.А.,

за участю секретаря Галюк Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гуца А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства про поновлення на роботі, внесення записів до трудової книжки та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача та просить поновити його на посаді, яку займав до звільнення, а саме: оператора диспетчерської служби у Остерському виробничому управлінні житлово-комунального господарства з 26 червня 2020 року, внести відповідні записи до трудової книжки позивача, стягнути з Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства на його користь заборгованість по заробітній платі з 26 червня по 13 липня 2020 року в розмірі 2 730 гривень 12 копійок та стягнути з Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 червня 2020 року по день поновлення на посаді з розрахунку 227,51 гривень по день ухвалення судового рішення.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 2004 року по 04 грудня 2019 року ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з Остерським виробничим управлінням житлово-комунального господарства. Працював на посаді оператор диспетчерської служби.

04 грудня 2019 року позивач був звільнений згідно з наказом № 62 від 04 грудня 2019 року за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 череня 2020 року по цивільній справі № 734/4583/19 позивача було поновлено на роботі на посаді оператора диспетчерської служби, визнано незаконним та було скасовано наказ про його звільнення № 62 від 04 грудня 2019 року, стягнуто заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення не набрало законної сили та оскаржується відповідачем в апеляційній інстанції.

Наказом № 28 від 25 червня 2020 року ОСОБА_2 було поновлено з 25 червня 2020 року на посаді оператора диспетчерської служби, але тим же наказом позивача, було виведено поза штат, змінено суттєво умови праці без його на те згоди та без згоди профспілкової організації Остерського ВУЖКГ.

Вищевказаний наказ № 28 ОСОБА_2 отримав по пошті 27 червня 2020 року, хоча відправлення вручено останньому 11 липня 2020, але ОСОБА_2 не заперечує отримання даного наказу саме 27 червня 2020 року.

30 липня 2020 року на адресу місця проживання прийшов лист «Укрпошта стандарт», відповідачем був направлений наказ № 31 від 13 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади оператора диспетчерської служби за прогул без поважних причин з 26 червня 2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач не згоден з даними діями керівництва Остерського ВУЖКГ і вважає, що його звільнення було проведено з грубим порушенням норм трудового законодавства та керівництвом порушена процедура звільнення працівника.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального провадження та призначено підготовче засідання.

11 листопада 2020 року від представника відповідача - адвоката Гуц А.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернулися до суду з вимогою про захист свого цивільною права або інтересу

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України)

Зі змісту позовної заяви, що не оспорюється відповідачем, наказ № 31 від 13 липня 2020 року про звільнення з роботи ОСОБА_2 отримав 30 липня 2020 року. Трудова книжка при звільненні позивачу не видавалася, оскільки ОСОБА_2 не подавав її роботодавцю при поновленні на роботі і на даний час вона знаходиться у нього, що підтверджується копією вказаної трудової книжки, поданою до суду разом з позовом.

Відповідно до положень ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, позовна заява ОСОБА_2 підписана позивачем та подана до Козелецького районного суду Чернігівської області 11 вересня 2020 року, тобто після закінчення визначеного законом строку звернення, що підтверджується самою позовною заявою та звітом автоматичного розподілу справи, розміщеним на офіційному сайті Козелецького районного суду.

Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У зв`язку з викладеним вище, представник відповідача просить застосувати строки звернення до суду у справі про звільнення з роботи за позовом ОСОБА_2 та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Козелецького районного суду від 25 червня 2020 року у справі № 734/4583/19 ОСОБА_2 було поновлено на посаді оператора диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ з 04 грудня 2019 року. Суд вирішив, що рішення в частині поновлення ОСОБА_2 підлягає негайному виконанню.

Відповідно до висновків КЦС ВС, викладених у Постанові від 24.01.2019 року у справі № 760/9521/15-ц, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Представник відповідача, вважає, що оскільки у роботодавця відразу після оголошення рішення суду виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі, то у працівника також виникає обов`язок прибути на робоче місце і приступити до виконання своїх посадових обов`язків, що буде належним виконання рішення суду всіма сторонами спору

На виконання рішення суду одразу після його проголошення /в той же день/ було видано наказ № 28 Про поновлення на роботі ОСОБА_2 та доведено до позивача умови оплати праці, графік роботи, визначено робоче місце. Проте ОСОБА_2 , який прибув до Остерського ВУЖКГ, відмовився підтвердити ознайомлення з наказом своїм підписом, покинув робоче місце і до кінця робочого дня 25 червня 2020 року на робочому місці не з`являвся. Наступного дня у п`ятницю 26 червня 2020 року позивач взагалі не прибув на своє робоче місце і не пояснив причини своєї відсутності на роботі. Вказані обставини підтверджуються актом відмови ОСОБА_2 від підписання наказу про поновлення його на роботі від 25 червня 2020 року та актом фіксації відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 26 червня 2020 року.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від підписання наказу про поновлення його на роботі, дійсно 26 червня 2020 року вказаний наказ було направлено йому разом з пропозицією надати пояснення щодо відсутності на робочому місці 25 та 26 червня 2020 року поштовим листом на домашню адресу.

Вказаний лист отримано позивачем 11 липня 2020 року. Твердження позивача про те, що лист був отриманий ним 27 червня 2020 року є неправдою і намаганням ввести суд в оману в зв`язку з наступним.

У вівторок 30 червня 2020 року коли позивач звернувся за медичною допомогою до Остерської міської амбулаторії він повідомив своє місце роботи: Остерське ВУЖКГ м. Остер, вул. 1 Травня 46 . Тобто станом на 30 червня 2020 року позивач знав, що працює в Остерському ВУЖКГ і брав у медичному закладі листок непрацездатності саме для звільнення від роботи у Остерському ВУЖКГ. Цей документ позивач сам надав до адміністрації Остерського ВУЖКГ 13 липня 2020 року. Знаючи про те, що оригінал Листка непрацездатності знаходиться у відповідача, намагаючись вигадати виправдання своїй обізнаності про поновлення його на роботі, ОСОБА_2 надає суду неправдиву інформацію про те, що отримав поштове відправлення з наказом 27 червня, а не 11 липня, як зазначено у інформації Укрпошти.

Представник відповідача стверджує, що з наказом про поновлення на роботі ОСОБА_2 був ознайомлений 25 червня 2020 року. Жодним іншим чином до 30 червня 2020 року ОСОБА_2 не міг дізнатися про виданий наказ, адже його копію отримав поштовим повідомленням лише 11 липня 2020 року.

07 липня 2020 року наказ та пропозицію надати пояснення було повторно направлено поштовим листом на адресу проживання ОСОБА_2 .

Наступного разу до Остерського ВУЖКГ позивач з`явився лише 13 липня 2020 року. На підтвердження своєї відсутності на робочому місці надав Листок непрацездатності АКА № 885786, згідно з яким він перебував на амбулаторному лікуванні з 30 червня 2020 року по 10 липня 2020 року включно. Надати пояснення щодо своєї відсутності на робочому місці 25 та 26 червня 2020 року відмовився, що підтверджується актом від 13 липня 2020 року.

У зв`язку з тим, що позивач відмовився пояснити причини та надати адміністрації підприємства докази поважності відсутності на робочому місці, наказом від 13 липня 2020 року його було звільнено з роботи. Від підписання наказу про звільнення та отримання його копії ОСОБА_2 відмовився, а натомість написав заяву про надання йому відпустки з 27 липня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються листком непрацездатності АКА № 885786, заявою ОСОБА_2 про надання відпустки, актом відмови надати пояснення та актом відмови підписати наказ про звільнення з роботи за прогул і отримати його копію. Твердження позивача про те, що того дня він перебував на прийомі у лікаря-хірурга, та відвідував засідання Козелецького районною суду не спростовують викладених вище обставин і стороною відповідача не оспорюються.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, керуючись ст. 178 ЦПК України, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ № 62 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 04 грудня 2019 року, поновлено позивача на роботі на посаді оператора диспетчерської служби Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі допущено до негайного виконання.

25 червня 2020 року Остерським ВУЖКГ видано наказ № 28 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 », відповідно до якого на виконання рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року у справі № 734/4583/19 /в частині, яка підлягає негайному виконанню/ поновлено ОСОБА_2 на посаді оператора диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ з 25 червня 2020 року, встановлено умови оплати праці, графік роботи, визначено робоче місце та доручено інспектору з кадрів невідкладно довести даний наказ до відома ОСОБА_2

25 червня 2020 року головним бухгалтером, начальником та майстром з водопроводу Остерського ВУЖКГ було складено Акт, відповідно до якого 25 червня 2020 року у присутності вказаних осіб ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом № 28 від 25 червня 2020 року про його поновлення на роботі, але відмовився підтвердити факт ознайомлення своїм підписом, після чого залишив територію Остерського ВУЖКГ та до кінця робочого дня на робоче місце не повернувся.

Вказаний акт підтверджує, що керівництво Остерського ВУЖКГ, на виконання покладених на нього обов`язків, вживало заходів щодо повідомлення позивача про наявність відповідного наказу та доведення його змісту до особи, якої він стосується. Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач був обізнаний про наказ № 28 від 25 червня 2020 року і повинен був приступити до виконання своїх обов`язків. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Судом стороні позивача було роз`яснено право заявити клопотання про виклик та допит в якості свідків осіб, у присутності яких складався загаданий акт та інші акти, які є в справі, проте представником позивача вказане клопотання заявлено не було.

Разом з тим, позивач 25 червня 2020 року, будучи обізнаним про наказ № 28, до виконання своїх обов`язків не приступив. Вказану обставину сторони в судовому засіданні не заперечували. Представник позивача пояснила відсутність на роботі позивача 25 червня 2020 року тим, що останній не був обізнаний про наявний наказ. Однак вказане твердження позивача спростовується актом від 25 червня 2020 року, про який йшла мова вище.

Судом також встановлено, що 26 червня 2020 року головним бухгалтером, начальником та майстром з водопроводу Остерського ВУЖКГ було складено Акт, відповідно до якого 26 червня 2020 року оператор диспетчерської служби Остерського ВУЖКГ ОСОБА_2 протягом робочого дня без поважних причин був відсутній на робочому місці.

На підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці 26 червня 2020 року представником позивача надано довідку лікаря-терапевта Закревської А. від 23 листопада 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_2 26 червня 2020 року звертався за допомогою до сімейного лікаря.

Згідно з п. 2.19 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України № 455 від 13 листопада 2001 року, особам, які самостійно звернулися по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченого печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведення консультації.

Враховуючи зміст довідки, наданої представником позивача, з неї неможна встановити коли саме ОСОБА_2 звертався до лікаря /в робочий чи неробочий час/, оскільки в порушення вимог вказаної Інструкції, в ній не вказаний час проведення консультації. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вказана довідка не є належним доказом по справі.

Згадана довідка була отримана 23 листопада 2020 року, тобто, після звернення позивача до суду, відповідно не могла бути надана стороні відповідача на час складення акту 13 липня 2020 року щодо надання пояснень стосовно причин прогулу. Проте, як встановлено в судовому засіданні, будь-яким іншим чином про причини прогулу з цих причин 26 червня 2020 року позивач свого роботодавця не повідомив.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач допустив прогул 25 червня 2020 року /з моменту ознайомлення його з наказом/ та 26 червня 2020 року.

13 липня 2020 року головним бухгалтером, начальником та майстром з водопроводу Остерського ВУЖКГ було складено Акт, відповідно до якого 13 липня 2020 року ОСОБА_2 відмовився надати пояснення щодо причин залишення робочого місця і відсутності на роботі до кінця робочого дня та відсутності на роботі протягом всього робочого дня 26 червня 2020 року.

13 липня 2020 року начальником Остерського виробничого управлінням житлово-комунального господарства видано наказ № 31 про звільнення з роботи ОСОБА_2 - оператора диспетчерської служби Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства за прогул без поважних на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

За наведених вище обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення роботодавцем трудових відносин з працівником на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тому в задоволенні позову в частині поновлення на роботі слід відмовити.

З урахуванням того, що вимоги стягнути з Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства заборгованість по заробітній платі з 26 червня по 13 липня 2020 року в розмірі 2 730 гривень 12 копійок; середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 червня 2020 року по день поновлення на посаді з розрахунку 227,51 гривень по день ухвалення судового рішення та зобов`язати внести відповідні записи до трудової книжки є похідними від вимоги про поновлення на роботі, в їх задоволенні також слід відмовити. Відповідно, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Під час розгляду справи по суті представником позивача було звернуто увагу суду, що відповідачем не було отримано згоди профспілки при звільненні працівника. Однак судом було роз`яснено позивачу, що ним така правова підстава позову заявлена не була, тому судом не розглядається.

Щодо позиції сторін про пропущення строку звернення до суду.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17) зроблено висновок, що «у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».

Як встановлено в судовому засіданні, позивачем наказ про звільнення отримано 30 липня 2020 року, тобто, визначений законодавцем строк звернення до суду закінчився 30 серпня 2020 року. Позивач звернувся до суду 11 вересня 2020 року. Позивачем на підтвердження поважності причин пропуску місячного строку надано листки непрацездатності за період з 14 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, 29 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року, однак дані, які містяться у вказаних листах, не дають підстави дійти висновку, що з 08 серпня 2020 року по 30 серпня 2020 року позивач перебував на лікарняному. Інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду не надано.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки роботодавцем не були порушені норми трудового законодавства, суд не вбачає доцільним вирішувати питання про поновлення позивачу строку звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 40, 139 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства про поновлення на роботі, внесення записів до трудової книжки та стягнення коштів - відмовити.

Відомості про учасників провадження:

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Представник позивача - ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Остерське виробниче управління житлово-комунального господарства, вул. 1-го Травня, буд. 46, м. Остер, Козелецький район, Чернігівська область.

Представник відповідача - адвокат Гуц Анатолій Миколайович, АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Козелецький районний суд Чернігівської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Бузунко

Повний текст рішення складений 04 лютого 2021 року.