Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

01 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа Білоцерківське ДПІ ГУ ДПС у Київській області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_2 , після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги після її смерті був батько позивача ОСОБА_3 , який фактично прийняв спадщину, але не оформив спадкових прав. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 . Спадкоємцем першої черги після смерті батька був позивач, який на момент смерті батька був малолітнім. Звернувшись 12 січня 2021 року до приватного нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено у вчинені такої нотаріальної дії, оскільки при перевірці було виявлено, що на квартиру АДРЕСА_2 , що належить померлій ОСОБА_2 накладений арешт. Арешт накладений на підставі постанови слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України 03.10.2005 року на стадії досудового слідства по кримінальній справі № 02-0716, порушеної за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, з метою забезпечення цивільного позову. Вирок суду по вказаній справі було проголошено Білоцерківським міськрайонним судом 28.02.2007 року та набрав чинності 29.09.2007 року. Цивільний позов залишено без розгляду, але питання щодо зняття арешту майна вирішено не було. Оскільки арешт майна створює позивачу перешкоди в оформлені права власності, він просить суд зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна належного ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2451916, виключивши запис від 03.10.2005 року за №2451916 про арешт нерухомого майна.

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, в судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2003 року, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за №6-1884 ( а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_2 був батько позивача ОСОБА_3 , який спадщину прийняв, але не оформив спадкових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 5).

Оскільки на момент смерті спадкодавців позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був неповнолітнім, то на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, однак отримав відмову нотаріуса, оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься запис №2451916 про арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №230085132 від 28.10.2020 року, наданої приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А.А., на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі постанови Білоцерківського міського відділу ГУ МВС України в Київській області №2848/2-41 від 03.10.2005 року, накладено арешт нерухомого майна за №2451916 /а.с. 8 звор. стор./

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області, майора поліції Климовського О.О. від 03.10.2005 року в рамках кримінальної справи №02-0716, порушеної за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України і зважаючи, що внаслідок злочинної діяльності невстановлених осіб було здійснено реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та може бути вчинений незаконний продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 в цілях забезпечення в майбутньому цивільного позову, накладено арешт, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 6/.

28 лютого 2007 року було проголошено вирок Білоцерківського міськрайсуду Київської області у справі №1-412/2007 про обвинувачення ОСОБА_4 в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 357 ч. 3, 358 ч. 2,3, 190 ч.4 КК України, ОСОБА_5 , в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 357 ч. 3, 358 ч. 2,3, 190 ч. 4 КК України, ОСОБА_6 в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 358 ч. 3, 190 ч. 4 КК України, ОСОБА_7 в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 358 ч. 3, 190 ч. 4 КК України.

Вирок набрав чинності 29 серпня 2007 року.

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Статтею 41 Конституції України визначено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ч. 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідностідо ч.1ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Арешт на майно померлого ОСОБА_3 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Зокрема, статтею 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, було передбачено, що арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Як вбачається із матеріалів справи, арешт було накладено в рамках кримінальної справи №02-0716 з метою захисту майна потерпілого ОСОБА_3 та забезпечення можливого цивільного позову. Разом з тим, вироком Білоцерківського міськрайсуду Київської області від 28.02.2007 року цивільний позов залишено без розгляду.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може буті позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законної або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в ц право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні буті забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 4: Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту прав; власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача в оформленні спадкових прав після померлого батька та бабусі, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном, яке належить йому на законних підставах на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Також з метою захисту порушеного права позивача вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, суд вважає за необхідне вилучити з Державного реєстру (Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна) запис про арешт нерухомого майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 32 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 258-259, 265, 268, 279, 280-281, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна належного ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2451916, виключивши запис від 03.10.2005 року за №2451916 про арешт нерухомого майна.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СуддяБ. І. Кошель