справа № 631/1138/20
провадження № 2/631/362/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т.М.

за участю секретаря судового засідання М`ячиної Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить позбавити останнього батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 01 лютого 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , який рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 . Відповідач не забезпечує дитину матеріально, не витратив на її забезпечення жодної копійки. За останні два роки ОСОБА_2 не з`являвся до дитини та навіть не телефонував, та не спілкувався засобом електронного зв`язку. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров`я.

На думку позивача, вказані факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, ОСОБА_2 , що змусило позивача звернутися до суду із відповідним позовом.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 червня 2021 року закрите підготовче провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області, про позбавлення батьківських прав, судом не вживалось.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України.

Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, ОСОБА_1 на електронну адресу суду надіслала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП-1815/21-вх. від 01 грудня 2021 року, відповідно до якої просила суд розгляд справи проводити без її участі за наявними у справі доказами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а. с. 78).

Відповідач, ОСОБА_2 , у судові засідання, що були призначені на 08 серпня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 09 листопад 2021 року та 01 грудня 2021 року не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 17 червня 2021 року, що міститься в матеріалах справи, відповідач не заперечував проти призначення справи до судового розгляду та проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 55).

Уповноважений представник Служби у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України.

Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, начальник Служби у справах дітей С. Логвіненко на адресу суду засобами поштового зв`язку направила заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 3159/21 - вх. від 08 червня 2021 року, відповідно до якої просила розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області, про позбавлення батьківських прав здійснювати за відсутності представника Служби у справах дітей, проти задоволення позову не заперечували (а. с. 50).

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що учасники процесу будучи неодноразово належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2017 року, який відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 січня 2019 року було розірвано та відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_4 . Вказане судове рішення набрало законної сили 21 лютого 2019 року (а. с. 6 - 7).

Під час перебування сторін у шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 02 серпня 2017 року виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис за № 02, де в графі «батьки» зазначено громадян України: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 (а. с. 5).

Згідно копій довідок про реєстрацію місця проживання, виданих Управлінням адміністративних послуг Лисичанської міської ради Луганської області № 15110 від 08 липня 2019 року та № 123883 від 04 червня 2019 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: село Стара Водолага Нововодолазького району Харківської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: місто Лисичанськ, Луганська область, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а .с. 4).

Як убачається з довідки № 605 від 14 грудня 2020 року, виданої Новодружеською міською радою Луганської області, ОСОБА_1 з 2017 року фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Разом із тим, з довідки від 18 грудня 2020 року, виданої Новодружеською міською радою Луганської області, вбачається, що ОСОБА_1 з 2009 року мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та має наступний склад родини: ОСОБА_6 , 1989 року народження - чоловік, ОСОБА_7 , 2011 року народження - донька, ОСОБА_3 , 2017 року народження - син (а. с. 14).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з І кварталу 2019 року по ІІІ квартал 2020 року єдиним джерелом доходів ОСОБА_1 є отримання соціальних виплат (а. с. 9).

На підтвердження факту ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , позивачем надано довідку за підписом лікаря - педіатра Комунального некомерційного підприємства Лисичанської міської ради Луганської області «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Н. Г. Шевгеніної від 14 грудня 2020 року про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Догляд за дитиною здійснює мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкає за вищевказаною адресою. Батько участі у догляді дитини не приймає, дитячу поліклініку дитина відвідує тільки разом з мамою, яка виконує всі рекомендації лікаря. Догляд за дитиною хороший, матеріально - побутові умови задовільні, відносини в родині доброзичливі. Контакт з дільничним лікарем налагоджений (а. с. 11).

Згідно довідки від 17 грудня 2020 року, виданої Новодружеською міською радою Луганської області, колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не цікавиться життям своєї дитини та не надає фінансової допомоги. У лютому 2017 року було відвідування у нетверезому стані та закінчилось викликом працівників поліції. Останнє відвідування мало місце 26 липня 2018 року (а. с. 13).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 27 квітня 2021 року за № 433/01-16 було визначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі змісту даного висновку встановлено, що батьками неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Мати з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , мешкають: АДРЕСА_2 . Батько дитини зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 злісно ухиляється від виховання дитини, матеріально не утримує, допомоги не надає. Протягом двох років жодного разу не відвідав дитину, не цікавився її розвитком та станом здоров`я, не телефонував та не спілкувався засобами електронного зв`язку. Батько не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її майбутнє навчання, лікування, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідною матеріальною допомогою, харчуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінносте; не сприяє засвоєнню дитиною загально визначених норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною освіти. Дитина повністю знаходиться на утриманні матері, яка належним чином виконує свої обов`язки, піклується про розвиток сина, забезпечує повноцінним харчуванням та лікуванням за необхідністю (а. с. 37 - 38).

Аналізу іншим письмовим доказам суд не наводить, оскільки такі докази не є належними, тобто не стосуються предмета спору.

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З приписів статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди.

Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України).

Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Положення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 20 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У абзаці 3 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України надані роз`яснення, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Таким чином, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров`я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Положеннями статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 наведеного процесуального закону України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

При розгляді даної справи судом не встановлено та позивачем не надано доказів застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ та інших уповноважених органів, притягнення до адміністративної відповідальності з накладанням стягнення за неналежне виконання батьківських обов`язків, проведення бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо. Матеріали справи не містять доказів контролю органів опіки та піклування за виконанням батьком, ОСОБА_2 , батьківських обов`язків.

Наданий суду висновок Органу опіки та піклування Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 27 квітня 2021 року за № 433/01-16 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було винесено лише на підставі даних, які були надані позивачем. Сам ОСОБА_2 на засіданні комісії присутнім не був, своїх пояснень не надавав, а отже думка батька та його бачення щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав врахована не була.

Крім того, є не зрозумілим на підставі яких документів даний висновок був складений.

Даний висновок ґрунтується на тих фактах, що батько малолітньої дитини злісно ухиляється від виховання дитини, матеріально не підтримує, допомоги не надає, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не створює умов для отримання дитиною освіти тощо.

Викладені у висновку твердження ніяким чином не підтверджують факту свідомого, систематичного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками або того, що винна поведінка ОСОБА_2 може нести загрозу неповнолітньому ОСОБА_3 .

У матеріалах справи відсутні докази, що орган опіки та піклування якимось чином аналізував, якою мірою стверджувана незадовільність виховання дитини зумовлювала саме непоправною нездатністю відповідача забезпечувати належну опіку і піклування сину.

В свою чергу не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач, ОСОБА_2 , свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до свого сина.

Доказів того, що відповідач жорстоко поводився зі своїм сином суду також не надано.

Суд вважає, що твердження ОСОБА_1 про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, адже ОСОБА_2 останнім часом не спілкується з сином, теж не є законною підставою для позбавлення останнього батьківських прав.

Адже батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому відсутність спілкування батька з малолітнім сином, якому на даний час виповнилось лише 4 роки, і який самостійно не може усвідомлювати ситуацію, що виникла, не є підставою для позбавлення цих прав, оскільки вказана відсутність спілкування може мати тимчасовий характер, при цьому враховуючи те, що батько та дитина мешкають у різних областях. При визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати, що інтересам дитини якнайкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною.

Матеріали справи не містять даних про порушення з боку ОСОБА_2 правил співжиття з сином, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя.

При цьому, суд не бере до уваги як доказ неналежної поведінки відповідача довідку від 17 грудня 2020 року, видану Новодружеською міською радою Луганської області, в якій вказано, що ОСОБА_2 не цікавиться життям своєї дитини та не надає фінансової допомоги, у лютому 2017 року було відвідування у нетверезому стані та закінчилось викликом працівників поліції, враховуючи те, що станом на лютий 2017 року у подружжя ще не було спільної дитини - ОСОБА_3 , який народився лише ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вже зазначалося, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_1 не доведено, що поведінка відповідача, ОСОБА_2 , відносно сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб.

Разом із тим, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права слід дійти висновку, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З цього приводу слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, пункт 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, пункт 78).

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Положення частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачають, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно з`ясувати, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, параграф 50).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Отже, звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При цьому за приписами частини 6 статі 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав.

Як вже зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який потрібно йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як осіб, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід потрібно як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року, у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України на даний час є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Статтею 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки.

Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69 - V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України).

Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України.

Оскільки позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, тому у суду не було можливості дізнатися думку дитини, ОСОБА_8 , його ставлення та відношення до батька, що в свою чергу не дало можливості оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку заявлених вимог.

Що стосується заяви відповідача про визнання позову, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 175 Цивільного процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог. Він проявляється в матеріально-правовій заінтересованості позивача. Іншими словами, це те матеріальне благо, яке позивач бажає отримати. Підстава позову - це ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і які обґрунтовуються поданими при подачі заяви чи у судовому процесі доказами.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частин 1 та 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18).

В даному випадку, подана відповідачем заява, в якій йде мова про визнання позову, не може бути прийнята судом, оскільки відповідач, визнаючи позов, не наводить в заяві жодних доводів з цього приводу, в тому числі й щодо обставин, що підлягають встановленню в межах даного спору. Прийняття судом заяви про визнання позову, в даному випадку, може мати наслідком порушення прав, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема малолітньої дитини - ОСОБА_3 , тому судом не вбачається визначених законом підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову.

В даній справі суд виходить з принципу «найкращих інтересів дитини», який був докладно розтлумачений Комітетом ООН із прав дитини у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (пункт 4), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (пункт 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (пункт 49).

В даному випадку, на думку суду, захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Тому такий захід підлягає до застосування лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращий бік взагалі неможливо і лише при наявності вини в його діях.

Згідно з частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

В даному випадку суд не погоджується з висновками органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, виходячи з наступного.

Аналізуючи наданий висновок Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 27 квітня 2021 року за № 433/01-16 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом було встановлено, що вищевказаний висновок було винесено на підставі наданих на засіданні комісії з питань захисту дитини пояснень матері дитини ОСОБА_1 . Сам ОСОБА_2 на засіданні комісії присутнім не був, своїх пояснень не надавав, а отже думка батька та його бачення щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав врахована не була.

Даний висновок ґрунтується на тому факті, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.

Викладені у висновку твердження ніяким чином не підтверджують факт свідомого, систематичного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками або того, що винна поведінка ОСОБА_2 може нести загрозу неповнолітньому ОСОБА_3 .

Крім того, з наданого висновку не вбачається, що з боку органу опіки та піклування до ОСОБА_2 застосовувалися будь-які заходи попередження та впливу, в також, що органом опіки та піклування проводились будь-які заходи щодо вирішення ситуації, що склалась.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, що не можна стверджувати в даному конкретному випадку, оскільки з боку органу опіки та піклування не було проведено будь-яких заходів щодо зміни ставлення ОСОБА_2 до своїх батьківських обов`язків у відношенні сина ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд приходить до переконання, що доказів свідомого нехтування відповідачем ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є наслідком винної поведінки відповідача та не є підставою для позбавлення його батьківських прав, а також не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Отже, позивачем не доведено шляхом надання належних та допустимих доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання ОСОБА_2 його батьківських обов`язків створило загрожу життю чи здоров`ю дитини.

Судом при розгляді даної справи не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у іншій сім`ї та в іншому регіоні України.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Посилання позивача на те, що відповідач не надає фінансової допомоги на утримання дитини не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав, враховуючи те, що позивач не позбавлена права вирішити питання щодо сплати ОСОБА_2 аліментів у судовому порядку.

Враховуючи встановлені обставини про недоведеність навмисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 76 - 81, 83, частинами 4 та 5 статті 85, статтями 89, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, частиною 1 статті 223, статтею 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, місце знаходження: Луганська область місто Лисичанськ, вулиця Сєвєродонецька, будинок № 62, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34403661.

Суддя: Т. М. Трояновська