Ухвала

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 317/2659/20

провадження № 61-14896св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «МетаБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «МетаБанк» на постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2020 року Акціонерне товариство «МетаБанк» (далі - АТ «МетаБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14 травня 2008 року між Акціонерним банком «Металург» (далі - АБ «Металург»), правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 54А, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 10 217 доларів США під 12,8 % річних з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2013 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 10 вересня 2020 року в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 7 835,07 доларів США. Враховуючи викладене, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) АТ «МетаБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості (7 835,07 доларів США) за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 54А в розмірі 702,14 доларів США за період з 15 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року у складі судді Ткаченко М. О. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «МетаБанк» 3 % річних в розмірі 702,14 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що пред`явивши у лютому 2009 року до позичальника досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Разом з тим, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, однак в межах загальної позовної давності, тобто за три останні роки до дня подання позову. З огляду на те, що позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних за період з 15 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року, тобто у межах загальної позовної давності, то пред`явленні банком вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки банк пропустив загальну (трирічну) позовну давність для стягнення в судовому (примусовому) порядку основної заборгованості за кредитним договором ще в лютому 2012 року, то загальна позовна давність для стягнення 3 % річних як додаткового зобов`язання теж спливла у 2012 році. Таким чином, в задоволенні позовних вимог АТ «МетаБанк» необхідно відмовити через пропуск позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У вересні 2021 року АТ «МетаБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення заявник вказав, що апеляційний суд застосував статтю 625 ЦК України без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували дню подачі такого позову.

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мормуль П. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив закрити касаційне провадження в цій справі, посилаючись на те, що в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже виклав правовий висновок щодо застосування статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах.

У листопаді 2021 року АТ «МетаБанк» подало відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій просило відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Запорізького районного суду Запорізької області.

01 листопада 2021 року справа № 317/2659/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другоюстатті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини перша, третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої, частиною другою статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про закриття касаційного провадження підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між АБ «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 54А, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 10 217 доларів США під 12,8 % річних з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2013 року.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що позичальник здійснює погашення частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитом шляхом внесення на картрахунок № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 235 доларів США щомісячно в період з 01 по 13 число кожного місяця.

Згідно з пунктом 3.1 кредитного договору банк має право прийняти рішення про дострокове погашення позичальником кредиту (частини кредиту) та достроково стягнути суму виданого кредиту (частини кредиту), відсотків та інших платежів за цим договором, в тому числі шляхом погашення заборгованості за рахунок забезпечення, у випадках порушення позичальником умов договору, зокрема, але не виключно у випадках: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою простроченої заборгованості за кредитом (з урахуванням нарахованої неустойки) 10 % від суми кредиту за цим договором; або 3) несплати позичальником більше одного платежу за цим договором, сума якого перевищує 5 % від суми кредиту, зазначеного в пункті 1.1 цього договору; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання кредиту. У випадку настання однієї з подій, вказаних у попередньому абзаці цього пункту, банк складає акт, на підставі якого приймає рішення про дострокове погашення позичальником кредиту, відсотків за ним та інших платежів. Про прийняте рішення банк повідомляє позичальника у письмовій формі із зазначенням причин та строків погашення позичальником кредиту, сплати відсотків за кредитом та інших платежів.

02 лютого 2009 року уповноваженими особами АБ «Металург» було складено акт про порушення ОСОБА_1 пункту 1.2 кредитного договору, на підставі якого прийнято рішення від 02 лютого 2009 року про дострокове погашення позичальником кредиту, відсотків за ним та інших платежів в строк до 04 лютого 2009 року.

Цього ж дня, 02 лютого 2009 року, відповідача було повідомлено про необхідність достроково повернути заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 598,39 доларів США, з яких: 123,86 доларів США - прострочене тіло кредиту; 9 130,28 доларів США - поточне тіло кредиту; 202,67 доларів США - відсотки; 74,34 грн - пеня; 257,98 грн - штраф.

Таким чином, шляхом пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту банк змінив кінцевий строк виконання основного зобов`язання на підставі частини другої статті 1050 ЦК України з 14 травня 2013 року на 04 лютого 2009 року.

Занаданим АТ «МетаБанк» розрахунком станом на 01 вересня 2020 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 54А в розмірі 7 835,07 доларів США.

Апеляційним судом також встановлено, що у лютому 2012 року банк пропустив загальну (трирічну) позовну давність для звернення до суду з вимогою про стягнення в примусовому порядку основної заборгованості за кредитним договором.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості (7 835,07 доларів США) за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 54А в розмірі 702,14 доларів США за період з 15 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України, частини перша та четверта якої передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Отже, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (див. постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс164, постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц (провадження № 61-25604св18), від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19 (провадження № 61-90св21)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) вказано, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена у судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена у судовому (примусовому) порядку. У справі, яка переглядається, банк просив стягнути 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості за кредитним договором, щодо якої вже пропущена позовна давність. Отже, 3 % річних були нараховані кредитором до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, вказані в оскаржених рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3 % річних є помилковими, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині необхідно змінити та викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Отже, за встановлених апеляційним судом у цій справі обставин пропуску кредитором загальної (трирічної) позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення в примусовому порядку основної заборгованості за кредитним договором необхідно брати до уваги, що 3 % річних були нараховані банком до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги АТ «МетаБанк» про стягнення 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості за кредитним договором не підлягали задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю, а не через пропуск позовної давності.

Проте, враховуючи визначені заявником межі касаційного перегляду справи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд позбавлений можливості на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України вийти за такі межі та змінити мотивувальну частину оскаржуваної постанови апеляційного суду через її невідповідність правовому висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у вищезгаданій постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), тобто до подання касаційної скарги. У такому аспекті переважному застосуванню підлягає принцип диспозитивності цивільного процесу.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20).

В оцінці доводів касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, за змістом яких невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували дню подачі такого позову, колегія суддів врахувала, що ці висновки не можуть бути застосовані у справі, яка переглядається, оскільки у вказаних справах між сторонами не існувало натурального зобов`язання, а отже, справи не є подібними.

Так, у наведених справах позивачами отримано судовий захист, зобов`язання не трансформувалося у натуральне, оскільки позивач чи то в іншому судовому провадженні (за обставинами справ № 908/1394/17, № 918/117/18, № 922/175/18, № 924/312/18, № 127/15672/16-ц), чи то в тому ж судовому провадженні, у якому розглядалися вимоги про стягнення заборгованості за договором (за обставинами справ № 905/2324/17, № 910/16945/14), отримав судовий захист (судами стягнуто кредитну заборгованість за договором), отже, зобов`язання не перетворилося у натуральне, а тому у зазначених справах вирішувалася інша правова проблема щодо нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором.

Звідси випливає, що у наведених справах права кредиторів щодо отримання сум за основною сумою зобов`язання отримали захист у судовому порядку. Натомість у справі, яка переглядається, кредитор не отримав судового захисту порушеного права на погашення заборгованості за сумою позики та процентами у зв`язку зі спливом позовної давності, що має наслідком перетворення зобов`язання сторін у натуральне.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Відповідно, подібність лише предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог не є достатньою підставою для застосування висновку Верховного Суду, викладеного у іншій судовій справі, оскільки необхідною умовою застосування правового висновку є тотожність предмета правового регулювання, що у справі, яка переглядається, та у наведених заявником правових висновках Верховного Суду відрізняється з огляду на різну правову природу спірних правовідносин.

Тому, враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої 389 ЦПК України суд касаційної інстанції встановив, що правові висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, на які заявник послався в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судових рішень за касаційною скаргою АТ «МетаБанк» підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Мормуля Павла Васильовича про закриття касаційного провадження в цій справі задовольнити.

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «МетаБанк» на постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2021 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук