КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 6-5920/11

провадження № 22-ц/824/8434/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

за участі секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор», ОСОБА_2 , Бережанський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у складі судді Винниченко Л.М.

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор», ОСОБА_2 , Бережанський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист, виданий 31 травня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва №6-5920/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 219 913,83 грн та 2 599,13 грн третейського збору таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2012 року задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» та 31 травня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №6-5920/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 219 913,83 грн та 2 599,13 грн третейського збору.

14 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Бережанського районного управління юстиції Кузів Н.О. на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження № 50460028 з примусового виконання виконавчого листа від 31 травня 2012 року № 6-5920/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості.

15 листопада 2019 року між АТ «Альфа-Банк», як правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», та ТОВ «ФК «Кредит Фактор» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «Кредит Фактор» право вимоги за кредитним договором №770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 та забезпечувальними договорами.

14 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Кредит Фактор» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги № 14/11, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит Фактор» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 та забезпечувальними договорами.

15 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 та забезпечувальними договорами.

Заявник вказує, що внаслідок укладення між ним та ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги від 15 листопада 2019 року, він отримав право вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відбулося припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, відповідно статті 606 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 22 квітня 2021 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов передчасного висновку про те, що відсутні докази у фактичній наявності договору факторингу про відступлення права вимоги від ПАТ «Укрсоцбанк» або від правонаступника останнього АТ «Альфа-Банк», яке, у свою чергу, відступило ТОВ «ФК «Кредит Фактор» право вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , які б підтвердили правомірність подальшого переходу права вимоги за вказаним кредитним договором.

Вказує, що договір факторингу від 15 листопада 2019 року, укладений між АТ «Альфа-Банк», як правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», та ТОВ «ФК «Кредит Фактор», відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «Кредит Фактор» право вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , та забезпечувальними договорами, не надавався до суду першої інстанції.

Проте, апелянт наголошує на тому, що в разі наявності сумніву у фактичному укладенні такого договору суд міг з власної ініціативи витребувати докази.

У зв`язку з цим, апелянт долучає до апеляційної скарги зазначений договір факторингу та просить врахувати його при вирішенні справи.

29 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи ОСОБА_2 , в якому остання просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Розгляд справи просила проводити без її участі.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

17 листопада 2021 року на електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання начальника Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пересади С., в якому останній просив розглядати справу без участі представника відділу.

30 листопада 2021 року апеляційним судом отримано на електронну пошту заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому останній просить розгляд справи проводити без участі скаржника та його представника, у зв`язку з неможливістю останніми взяти участь у судовому засіданні.

Учасники справиу судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що заявником на підтвердження обставин переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , від АТ «Укрсоцбанк» або від АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», до ТОВ «ФК «Кредит Фактор», жодних доказів не надано.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 17 квітня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу у справі № 6-5649/11 за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості (а.с. 41).

На виконання ухвали суду Дніпровським районним судом м. Києва від 31 травня 2012 року було видано виконавчий лист №6-5920/11 (6/2604/133/2012) про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 219 913,83 грн та третейського збору у розмірі 2 599,13 грн (а.с. 49-49 зв.).

Постановою державного виконавця ВДВС Бережанського РУЮ від 14 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50460028 з примусового виконання виконавчого листа №6/2604/133/2012 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 219 913,83 грн та третейського збору у розмірі 2 599,13 грн (а.с. 47 зв.).

Підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявником вказано те, що внаслідок укладення низки договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором №770/11-463 від 22 липня 2008 року, відбувалися заміни стягувача за спірним виконавчим листом, у зв`язку з чим відбулося поєднання і боржника, і кредитора в одній особі, що призвело до припинення зобов`язання.

Вирішуючи заявлені вимоги суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

На підтвердження заявлених вимог заявником надано копію договору про відступлення права вимоги № 14/11 від 14 листопада 2019 року, укладеного між ТОВ «ФК «КРЕДИТ ФАКТОР» та ОСОБА_2 , та копію договору про відступлення права вимоги від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 53-56).

Так, предметом вищевказаних договорів є відступлення права вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Зі змісту п. 1.1. договору про відступлення права вимоги від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , убачається, що первісний кредитор (відступає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги та інші права та обов`язки, що належать первісному кредитору, за виключенням права нарахування процентів за користування коштами, на підставі Кредитного договору № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, що укладений між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право вимоги за яким перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор», на підставі Договору факторингу, право вимоги за яким перейшло до ОСОБА_2 на підставі Договору відступлення права вимоги № 14/11 від 14 листопада 2019 року в день повної оплати новим кредитором по цьому Договору ціни відступлення права вимоги, згідно п. 2.1 цього Договору.

З метою перевірки обґрунтованості наведених заявником обставин, що зумовлюють визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд уважав, що має значення встановлення факту переходу права вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , починаючи від первісного кредитора АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та закінчуючи заявником ОСОБА_1 .

Суд указав, що зазначені обставини входять до предмету доказування у справі, оскільки впливають на висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_1 як заявника у справі.

Однак, заявником на підтвердження обставин переходу права вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , від АТ «Укрсоцбанк» або від АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», до ТОВ «ФК «Кредит Фактор» жодних доказів не надано.

Як убачається з матеріалів справи, договору факторингу, на який йдеться посилання у вищевказаному договорі про відступлення права вимоги від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суду не надано, а тому суд позбавлений був можливості пересвідчитися у фактичній наявності такого правочину, його укладенні та, відповідно, пересвідчитися у переході від АТ «Укрсоцбанк» або від правонаступника останнього АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «ФК «Кредит Фактор» права вимоги за кредитним договором № 770/11-463 від 22 липня 2008 року, що, у свою чергу, підтвердило б правомірність подальшого переходу права вимоги за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Отже, доводи апеляційної скарги, що в разі наявності сумніву у фактичному укладенні договору суд міг з власної ініціативи витребувати докази, колегія вважає неспроможними з огляду на те, що такі доводи суперечать зазначеним вище нормам цивільно-процесуального закону і не свідчать про незаконність постановленої ухвали.

Окрім того, колегія звертає увагу на те, що в судові засідання по розгляду даної справи ані заявник, ані його представник не з`являлися, будь-яких клопотань про надання доказів або їх витребування у разі неможливості подання, суду не заявляли аби довести обставини, на які заявник посилається і які мають значення для справи.

Щодо долучення до апеляційної скарги копії договору про перехід прав від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «ФК «Кредит Фактор» права вимоги за кредитним договором №770/11-463 від 22 липня 2008 року, то колегія не приймає такий доказ та не дає йому оцінки, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, апелянт у скарзі лише констатує факт ненадання доказів та не вказує з яких причин їх не було надано суду першої інстанції.

З матеріалів справи, а саме з договору про відступлення прав вимоги від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором №770/11-463 від 22 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , та забезпечувальними договорами, а саме, у п.п. 1.4 договору вбачається, що право вимоги до боржника за кредитним договором, що відступається за цим договором, з урахуванням положень п.п.1.2, 1.3 цього Договору, переходить від первісного кредитора до нового кредитора після повної оплати ціни відступлення права вимоги по цьому Договору, згідно п. 2.1 цього Договору (ціна відступлення становить 86 450 грн (п. 2.1)).

У разі несплати новим кредитором ціни відступлення права вимоги в сумі та в строк, які зазначені в п.2.1 цього Договору, новий кредитор не отримує право вимоги, а цей договір втрачає свою силу без підписання будь-яких додаткових угод (пункт 1.4.1).

Отже, обґрунтовуючи вимоги наявністю права, що випливає із зазначеного вище Договору про відступлення вимоги, заявник не надав доказів повної оплати новим кредитором, тобто ОСОБА_1 , ціни відступлення права вимоги на підставі п. 2.1. цього Договору, з урахуванням того, що і первісний кредитор, і новий кредитор мають статус платників податку з доходів фізичних осіб (п.2.2,2.3).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви, суд вірного висновку дійшов, що заявником на підтвердження обставин переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , доказів не надано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено «30» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна