Єдиний унікальний номер 219/3517/21
Номер провадження 22-ц/804/2772/21
Номер провадження 22-ц/804/2772/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 грудня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №219/3517/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2021 року, (суддя Дубовик Р.Є.)

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення суду був виданий виконавчий лист № 219/2268/16-ц від 01 червня 2016 року, який знаходиться на примусовому виконанні у Бахмутському міськрайонному відділі державної виконавчої служби. Боржник ОСОБА_2 сплачував аліменти несвоєчасно, що підтверджується розрахунком заборгованості, виданим Бахмутським міськрайонним відділом державної виконавчої служби від 05 квітня 2021 року.

Згідно з розрахунком пені за несвоєчасну виплату аліментів, сума пені за весь час несвоєчасної виплати аліментів склала 30627,12 гривень.

Також вказує, що 07 квітня 2021 року ним із адвокатом Косинським В.І. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого ним за надання юридичних послуг (підготовка позовної заяви) сплачено 1000 грн., що підтверджується квитанцією про сплату грошових коштів. Вважає, що ці витрати повинні бути стягнуті з відповідача.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 30627,12 гривень, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 8739,55 гривень, а також судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 285,35 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 259,10 гривень.

Іншу частину судового збору у розмірі 648,90 гривень компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 гривень.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зменшення розміру пені за несплату аліментів на утримання дитини, яка підлягає стягненню.

Також вказує, що при зверненні до суду з позовом та розраховуючи розмір пені позивачем вже було застосовано обмеження у 100%, передбачені ст. 196 Сімейного Кодексу України.

Суд першої інстанції повторно застосував обмеження у розрахунку пені.

Зазначає, що за подання позову та апеляційної скарги за надання професійної правничої допомоги адвокатом нею було сплачено 2000 гривень.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2012 року по 30 червня 2016 року.

У шлюбі у сторін народилася дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками у свідоцтві про народження ОСОБА_3 зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року у справі № 219/2268/16-ц (провадження № 2/219/1707/2016) стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 27 травня 2016 року.

На підставі рішення суду Артемівським міськрайонним судом Донецької області був виданий виконавчий лист № 219/2268/16-ц від 01 червня 2016 року, який знаходиться на примусовому виконанні у Бахмутському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Міністерства юстиції України.

Боржник ОСОБА_2 сплачував аліменти несвоєчасно, що підтверджується розрахунком заборгованості, виданим Бахмутським міськрайонним відділом державної виконавчої служби від 05 квітня 2021 року, згідно з яким заборгованість по аліментам станом на 01 квітня 2021 року становить 8739,55 гривень: у 2016 році нараховано аліментів у розмірі 8006,06 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 8006,06 гривень; у 2017 році нараховано 12108,00 гривень, сплачено 5480,00 гривень, борг 6628,00 гривень; у 2018 році нараховано 15622,80 гривень, сплачено 10595,00 гривень, борг 5027,80 гривень; у 2019 році нараховано 16275,00 гривень, сплачено 34589,41 гривень, переплата 18314,412 гривень; у 2020 році нараховано 21067,20 гривень, сплачено 20644,85 гривень, борг 422,35 гривень; за січень-березень 2021 року нараховано 6969,75 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 6969,75 гривень. Всього за 2016-2021 роки нараховано 80048,81 гривень, сплачено 71309,26 гривень, борг 8739,55 гривень. Відповідно до наданого позивачем розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів від 09 квітня 2021 року, за період з березня 2016 року до 09 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості з пені за несвоєчасну сплату аліментів складає 30627,12 гривень, який складається з такого: за 2016 рік 8006,06 гривень, за 2017 рік 6628,00 гривень, за 2018 рік 5027,80 гривень, за 2019 рік 3637,36 гривень, за 2020 рік 4679,39 гривень, за 2021 рік 2648,51 гривень.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, сума пені, розрахована позивачем, відповідає наявним у справі письмовим доказам, але, з урахуванням правової позиції, висловленої у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми пені до 8739,55 гривень, оскільки зазначена сума відповідає заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини. Також, визначаючи розмір витрат на правову допомогу, суд першої інстанції керувався вимогами ст.141 ЦПК України та виходив з того, що розмір витрат на правову допомогу повинен бути пропорційним розміру задоволених позовних вимог та стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 285,35 гривень.

Такі висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру пені відповідають нормам матеріального та процесуального закону, наявним в матеріалах справи письмовим доказам та фактичним обставинам справи. Але з висновками суду в частині визначення розміру витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача колегія суддів апеляційного суду не погоджується за наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, із метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Згідно зі статтею 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 180 Сімейного Кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного Кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним Кодексом України.

У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 Сімейного Кодексу України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 Сімейного Кодексу України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Встановлено, що розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів від 09 квітня 2021 року, за період з березня 2016 року до 09 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості з пені за несвоєчасну сплату аліментів складає 30627,12 гривень, який складається з такого: за 2016 рік 8006,06 гривень, за 2017 рік 6628,00 гривень, за 2018 рік 5027,80 гривень, за 2019 рік 3637,36 гривень, за 2020 рік 4679,39 гривень, за 2021 рік 2648,51 гривень. (а.с. 13-19)

Згідно розрахунку заборгованості, виданого Бахмутським міськрайонним відділом державної виконавчої служби від 10 червня 2021 року, згідно з яким заборгованість по аліментам станом на 01 червня 2021 року відсутня. Так, у 2016 році нараховано аліментів у розмірі 8006,06 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 8006,06 гривень; у 2017 році нараховано 12108,00 гривень, сплачено 5480,00 гривень, борг 6628,00 гривень; у 2018 році нараховано 15622,80 гривень, сплачено 10595,00 гривень, борг 5027,80 гривень; у 2019 році нараховано 16275,00 гривень, сплачено 34589,41 гривень, переплата 18314,412 гривень; у 2020 році нараховано 21067,20 гривень, сплачено 20644,85 гривень, борг 422,35 гривень; за січень-травень 2021 року нараховано 11616,25 гривень, сплачено 13386,05 гривень, переплата 1769,80 гривень. Всього за 2016-2021 роки нараховано 84695,31 гривень, сплачено 84695,31 гривень, борг 0,00 гривень. (а.с. 35) Станом на 01 квітня 2021 року та на день звернення до суду з позовною заявою 09 квітня 2021 року заборгованість відповідача по аліментам становила 8739,55 гривень. (а.с. 12)

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину першу статті 196 Сімейного Кодексу викладено у новій редакції: «1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості».

Отже, законодавець, обмеживши розмір пені 100 відсотками від суми заборгованості, фактично визнав, що попереднє правове регулювання, яке допускало непропорційне і нічим не обмежене перевищення суми неустойки (пені) відносно суми заборгованості зі сплати аліментів, не відповідало критерію «якості закону», допускало свавільне втручання у цивільні права особи, що є неприпустимим в розрізі практики Європейського суду з прав людини, і тому було змінене законодавцем.

Щодо доводів апеляційної скарги про повторне обмеження судом першої інстанції розміру пені, апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлення граничного розміру пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, є обставиною, що пом`якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом № 2037-VIII на підставі статті 58 Конституції та статті 5 ЦК України має зворотну дію в часі.

Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права у спірних подібних правовідносинах викладені в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 753/12684/16.

Станом на 01 квітня 2021 року та на день звернення до суду з позовною заявою 09 квітня 2021 року заборгованість відповідача по аліментам становила 8739,55 гривень. (а.с. 12)

Отже, враховуючи положення частини 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є підстави для притягнення до відповідальності платника аліментів за їх прострочення та стягнення з нього неустойки у розмірі 100 відсотків заборгованості, яка існувала станом на 01 квітня 2021 року та на день звернення до суду з позовною заявою 09 квітня 2021 року у розмірі 8739,55 гривень.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року по справі № 336/5397/15-ц (провадження № 61-12023св20).

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу правову допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19) зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з розумності їх розміру, який має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих послуг.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006року у справі «Двойних проти України», від 30березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Матеріали даної справи свідчать про те, що позивач отримувала послуги адвоката, зазначене підтверджується договором про надання правової допомоги від 07 квітня 2021 року (а.с. 21-23), квитанцією №1 про сплату 1000 гривень, за складання позовної заяви, договором про надання правової допомоги від 29 вересня 2021 року (а.с. 62-64), квитанцією №2 про сплату 1000 гривень, за складання апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, а також складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги ОСОБА_4 в сумі 1000 гривень.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції по суті позовних постановлено згідно вимог чинного законодавства, проте в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, оскільки враховуючи наведене стягнення витрат на професійну правничу правову допомогу в розмірі 285,35 гривень пропорційно задоволених вимог є помилковим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за можливе скасувати рішення суду в частині розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню лише в частині визначення витрат на професійну правничу допомогу, а по суті позовних вимог залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції немає.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2021 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 гривень.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: