РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/11995/18

Провадження № 22-ц/4815/1089/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання: Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Виконавчий комітет Рівненської міської ради, Рівненська міська рада, Рівненський міський голова Хомко Володимир Євгенович,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат", Товариство з обмеженою відповідальністю "АПМ Плюс",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , подану адвокатом Твердим Миколою Кузьмовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Бердія М.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненської міської ради, Рівненського міського голови Хомка Володимира Євгеновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Товариство з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат", Товариство з обмеженою відповідальністю "АПМ Плюс" про визнання незаконним та скасування розпоряджень,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзДВ "Рівненський домобудівний комбінат" про визнання незаконними та скасування розпоряджень Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 20 липня 1992 року № 839-р в частині п.4 - переведення жилого будинку для малосімейних № 103 мкр. № 4 "Північний" в гуртожиток для малосімейних та від 01 жовтня 1992 року № 1182-р "Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних № 103 мкр. № 4 "Північний".

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є мешканцем багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , де проживає вже понад 25 років. Зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 12 лютого 1993 року, квартиру отримав відповідно до розпорядження від 13 листопада 1992 року № 131 на підставі Рішення адміністрації і профкому ДБК (протокол від 08 жовтня 1992 року № 38) з метою покращення житлових умов, при цьому зазначає, що в обмін була здана попередня ордерна квартира меншої площі за адресою: АДРЕСА_3 . Вказує, що на підтвердження факту отримання квартири був виданий ордер на вселення, однак з метою реєстрації місця проживання такий ордер був пред`явлений паспортисту при ОП "Рівненський ДБК" та зворотньо йому не повертався. Вважає, що на сьогоднішній день його житлові права та інтереси грубо порушені, оскільки він позбавлений можливості приватизувати квартиру в якій проживає понад 25 років, адже будинок за адресою АДРЕСА_1 , на підставі оскаржуваних ним розпоряджень, має статус гуртожитку та 30 червня 1993 року був приватизований в складі цілісного майнового комплексу ОП "Рівненський ДБК", у 1998 році був перепроданий разом з ним та без його відома Приватному підприємству "АПМ", про що йому стало відомо в Рівненському міському суді при розгляді цивільної справи № 569/2400/17 про визнання договору купівлі-продажу державного майна від 10 червня 1993 року № 11 недійсним. Посилаючись на норми Житлового кодексу УРСР, Примірне положення про гуртожитки, затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 № 208, СНиП 2.08.01-89 "Жилі приміщення" зазначає, що переведення багатоквартирного будинку в гуртожиток потребує розроблення відповідної проектно-кошторисної документації з перепланування квартир будинку в кімнати зі зміною їх статусу, відповідно, без здійснення перепланування кімнат у гуртожитку є неможливим зміна статусу самого гуртожитку, тому на його переконання п.4 Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської Ради народних депутатів від 20 липня 1992 року № 839-р, яким переведено житловий будинок для малосімейних АДРЕСА_4 для малосімейних є незаконним та підлягає скасуванню. Тому, на його думку, має бути скасоване як протиправне, Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01 жовтня 1992 року № 1182-р Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних №103 мкр. 4 "Північний". Просив суд визнати незаконними та скасувати вищезазначені розпорядження.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненського міського голови Хомка Володимира Євгеновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат", Товариство з обмеженою відповідальністю "АПМ Плюс" про визнання незаконним та скасування Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів від 20 липня 1992 року № 839-р "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних № 103 мкр. № 4 "Північний", в частині переведення жилого будинку для малосімейних № 103 мкр. № 4 "Північний" в гуртожиток для малосімейних та Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01 жовтня 1992 року № 1182-р "Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних № 103 мкр. № 4 "Північний"" відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 12 лютого 1993 року, тоді як оспорювані Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний" та Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів № 1182-р «Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних № 103 мкр. №4 "Північний", були прийняті відповідачем - Рівненською міською радою у липні і жовтні 1992 року, з чого слідує, що позивач поселявся в квартиру, що розміщена в житловому будинку для малосімейних по АДРЕСА_1 , в будинок, який вже мав статус гуртожитку, з чого випливає, що позивачу було відомо у 1993 році, що він проживає в гуртожитку, а звернувся він до суду через 25 років проживання у ньому, тобто з пропуском строків позовної давності, які просить суд застосувати представник третьої особи ТзОВ «АПМ ПЛЮС» Петришин А.М.. Крім того, як зазначено у заяві представника ТзОВ "АПМ ПЛЮС", про застосування строків позовної давності, у гуртожитку знаходиться 180 квартир, жодна з яких не була приватизована. Мешканці квартир в будинку гуртожитку для малосімейних викуповували квартири на підставі відплатних цивільно-правових угод, спочатку в ЗАТ "Рівненський ДБК", а потім в МПП "АПМ", про що не могло бути невідомо позивачу. На час подання заяви близько 142 квартир по АДРЕСА_1 , перебувають у приватній власності фізичних осіб, на підставі відплатних правочинів.

16.02.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08.06.2021 задоволена заява ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги, апеляційне провадження закрито.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_5 - адвоката Твердий М. К. оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вказує, що оскаржуваним рішенням порушені також і її права, як третьої особи. Посилаючись на норми Житлового кодексу УРСР, Примірне положення про гуртожитки, затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 № 208, СНиП 2.08.01-89 "Жилі приміщення" зазначає, що переведення багатоквартирного будинку в гуртожиток потребує розроблення відповідної проектно-кошторисної документації з перепланування квартир будинку в кімнати зі зміною їх статусу, а тому без здійснення перепланування кімнат у гуртожитку неможливо змінити статус самого гуртожитку. Крім того, як вбачається з п.4 Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської Ради народних депутатів від 20 липня 1992 року № 839-р, зміна статусу на гуртожиток стосувалася житлового будинку для малосімейних АДРЕСА_4 . Однак, таке переведення статусу не могло мати місце, оскільки об`єкт ще не був збудований та не обліковувався як житловий будинок, таким чином зміна статусу житлового будинку на гуртожиток могла відбутися виключно після введення будинку в експлуатацію. Судом першої інстанції не враховано, що рішення прийнято Рівненською міською радою народних депутатів, тобто суб`єктом який не наділений необхідними повноваженнями в розумінні пункту 1 постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30 січня 1981 року № 496. Разом з тим, зазначеною постановою не передбачалася повна зміна статусу житлового будинку для малосімейних в гуртожиток, а лише передбачалася можливість тимчасового використання у якості гуртожитків житлових будинків для малосімейних, при цьому такі житлові будинки не змінювали свого цільового призначення та правового статусу як об`єкта нерухомості. Через такі обставини вона, та інші мешканці гуртожитку позбавлені права на приватизацію житла. Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат" - адвокат Поліщук Тетяна Сергіївна просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У цивільному процесі сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, які мають юридичну заінтересованість в результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов`язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів. Відповідачем є особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнає чи оспорює його суб`єктивне право, свободи чи інтерес, який охороняється законом.

Правовими наслідками задоволення судом позову є зобов`язання відповідача як особи, до якої позивачем пред`являється матеріально - правова вимога, вжити заходів до вчинення дій, утримання від вчинення дій та усунення обставин, що призвели до порушення, невизнання чи оспорювання права або охоронюваного законом інтересу шляхом, зазначеним у резолютивній частині судового рішення.

Тобто, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З аналізу положень статті 47 Конституції України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до ст.58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Тобто, реалізація житлового права особи на індивідуально визначене житлове приміщення безпосередньо пов`язується з правомірністю його зайняття (вселення) та подальшого користування.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримав квартиру згідно розпорядження від 13.11.1992 року №131 на підставі Рішення адміністрації і профкому ДБК (протокол № 38 від 08.10.1992 року) з метою покращення житлових умов, при цьому в обмін була здана попередня ордерна квартира меншої площі за адресою: АДРЕСА_3 . На підтвердження факту отримання квартири був виданий ордер на вселення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування та на підтвердження факту отримання квартири АДРЕСА_5 та подальшої реалізації житлових прав позивача, у матеріалах справи не міститься жодного належного та достовірного доказу.

У ході розгляду справи, як судом першої інстанції так і під час її апеляційного провадження, ні позивачем, ні його представником таких доказів надано не було.

Копія адресного листка прибуття форми №19 та копія відповіді Рівненського міського відділу Управління ДМС в Рівненській області від 20.12.2019 року, про реєстрацію позивача, не свідчать про факт правомірності отримання та у подальшому набуття у встановленому законом порядку права на користування в гуртожитку квартирою АДРЕСА_6 , як і не свідчать про факт неправомірності.

З дослідженого у судовому засіданні оскаржуваного розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992р., "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний", слідує, що цим Розпорядженням міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів вирішено Державно-комунальному підприємству "Рівнеміськзамовник" передати у власність ОП "Рівненський ДБК" незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_4 " станом на 01.01.1992р./п.1 розпорядження/ та зобов`язано ОП "Рівненський ДБК" виконати його будівництво в III кварталі 1992 року за рахунок власних коштів і здати його в експлуатацію у встановленому порядку /п.2 розпорядження/.

Після завершення будівництва власність розподіляється: ОП "Рівненський ДБК" - 135 квартир, міській управі - 45 квартир /п.3 розпорядження/.

Відповідно до п.4 розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992р. вирішено перевести житловий будинок для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний" в гуртожиток для малосімейних і після прийняття державною приймальною комісією дозволити його експлуатацію житлово-побутовій конторі ОП "Рівненський ДБК".

Станом на 20.07.1992 року, датою прийняття вищезазначеного розпорядження, була чинною Постанова Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30 вересня 1981р. №496 "Про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей" із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №349 / 349-85-п / від 17.09.85р.

Відповідно до положень зазначеної Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30.09.81 року №496 "Про використання житлових будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення житловими приміщеннями малих сімей", з метою якнайшвидшого задоволення потреб у житлі малих сімей, визнано за доцільне використовувати, при необхідності, як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей жилі будинки для малосімейних.

Рішення про це приймається адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації та відповідним профспілковим комітетом і комітетом комсомолу до початку спорудження будинку.

Використання жилих будинків для малосімейних відповідно до цього пункту провадяться після реєстрації їх виконкомами місцевих Рад народних депутатів як гуртожитків.

Також вказаною постановою було затверджено "Положення про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей", яке було введено в дію з 01 січня 1982 року.

Згідно п.1 вказаного Положення для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей підприємства, установи, організації, при необхідності, приймають рішення про використання як сімейних гуртожитків жилих будинків для малосімейних.

Таким чином для задоволення житлових потреб малих сімей постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30.09.81 року № 496 визнано за доцільне, починаючи з 1 січня 1982 року, використовувати у разі необхідності як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення житловими приміщеннями малих сімей, жилі будинки для малосімейних.

Тобто, законодавством, у той час, було чітко визначено, які саме жилі будинки можна було використовувати як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей, і для таких потреб дозволено було використовувати лише і виключно жилі будинки побудови малосімейного типу.

З Типового проекту № 94-057/1.2 Серія 94 "Крупнопанельные жилые дома" слідує, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_7 " здійснювалося по проекту типової серії № 94-057/1.2 Серія 94,- як житлового будинку АДРЕСА_7 , для малосімейних.

Згідно Акту без номера приймання передачі основних засобів від 25 вересня 1992 року, затвердженого 01 жовтня 1992 року, на підставі вище зазначеного розпорядження Рівненської міської управи ДКП "Міськбудзамовник" передав для ДБК незавершене будівництво ж/будинку для малосімейних на 180 квартир у м. Рівне мкр. №4, який знаходився на стадії будівництва нульового циклу. Ж/будинок крупнопанельний дев`ятиповерховий, серії 94-057, загальною площею 0342 кв.м.

Розпорядженням Рівненської Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 30.09.1992 року № 1168-р, призначено державну комісію по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом гуртожитку для малосімейних №103 мкр. "Північний".

З Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, без дати, затвердженого 01.10.1992 р., рішенням державної приймальної комісії, слідує, що 180-квартирний гуртожиток для малосімейних № 103 мкр. 4 "Північний" прийнятий в експлуатацію.

Розпорядженням Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01.10.1992 року №1182-р, затверджено Акт державної комісії від 30.09.1992 року.

З вищевикладеного слідує, що оскаржуване Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992 р."Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний", в частині переведення житлового будинку для малосімейних в гуртожиток, прийнято відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30 вересня 1981р. N 496 "Про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей" із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 349 ( 349-85-п ) від 17.09.85р., з метою якнайшвидшого задоволення потреб у житлі малих сімей, що і було зроблено, в квартири в гуртожитку позачергово були вселені малі сім`ї, у тому числі і сім`я позивача.

З метою забезпечення правильного застосування судами норм житлового законодавства, точного додержання норм ЖК при розгляді житлових спорів, Пленум Верховного суду України, п. 22 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив судам, що слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Отже у Рівненської міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів до початку будівництва ОП "Рівненський ДБК" будинку для малосімейних №103 мкр №4 "Північний", нульовий цикл якого належав Міській управі, були всі законні повноваження для прийняття рішення про переведення вказаного будинку для малосімейних в гуртожиток для малосімейних, що робилося в інтересах малих сімей.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 12 лютого 1993 року, тоді як оспорювані Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний" та Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів № 1182-р "Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних № 103 мкр. 4 "Північний", були прийняті відповідачем Рівненською міською радою в липні і жовтні 1992 року, з чого слідує, що позивач поселявся в квартиру, що розміщена в житловому будинку для малосімейних по АДРЕСА_1 , у будинок, який вже мав статус гуртожитку, тобто у гуртожиток, з чого слідує, що позивачу було відомо в 1993 році, що він проживає у гуртожитку, а звернувся до суду через 25 років проживання у гуртожитку, тобто з пропуском строків позовної давності, які просить суд застосувати представник третьої особи ТзОВ "АПМ ПЛЮС" Петришин А.М.

Крім того, як зазначено у заяві представника ТзОВ "АПМ ПЛЮС", про застосування строків позовної давності, в гуртожитку знаходиться 180 квартир, жодна з яких не була приватизована. Мешканці квартир у будинку гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_1 , викуповували квартири на підставі відплатних цивільно-правових угод, спочатку в ЗАТ "Рівненський ДБК", а потім в МПП "АПМ", про що не могло бути невідомо позивачу.

На час подання заяви 10.02.20 року близько 142 квартир по АДРЕСА_1 , перебувають у приватній власності фізичних осіб, на підставі відплатних правочинів.

З листа-відповіді КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" адвокату Сокол Д. від 17.01.2015 року № 2000 слідує, що первинна реєстрація на гуртожиток для сімейних по АДРЕСА_1 була проведена 18.04.1997 року за ЗАТ "Рівненський домобудівний комбінат".

Надалі на підставі договору-купівлі продажу проведена реєстрація 28.03.2000 року за МПП "АПМ".

У подальшому, в результаті проведених відчужень МПП "АПМ" квартир в гуртожитку, квартири, що залишилися в кількості 39 штук, до числа яких входить квартира АДРЕСА_8 /квартира позивача/, були МПП "АПМ" передані до статутного капіталу ТзОВ "АПМ ПЛЮС", на які Виконкомом РМР 15.05.2012 року ТзОВ "АПМ ПЛЮС" видано свідоцтво про право власності.

За таких обставин посилання позивача на те, що він дізнався про оскаржуване розпорядження у Рівненському міському суді в ході розгляду справи № 569/2400/17, не заслуговують на увагу.

Що стосується Висновку експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи №8836-8837 від 23 травня 2019 року Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, на який посилається позивач і треті особи на стороні позивача, як на доказ незаконності оскаржуваних розпоряджень, то суд звертає увагу на слідуюче.

Відповідно до ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Предметом та об`єктом дослідження експертів був жилий будинок для малосімейних №103 мкр. №4 "Північний" та відповідність будинку проектно-технічній документації на його будівництво, зокрема, акту державної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництва об`єкту від 30.09.1992р.

Згідно вказаного висновку експертів при його складанні були використані, законодавча, нормативна та довідкова література в тому числі Державні будівельні норми України ДБН А.3.1-3-1994 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основні положення" прийнятий 05.10.1994 року.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Експерти, при вирішені будівельно-технічної експертизи, жодним чином не могли використовувати в якості спеціальної літератури Державні будівельні норми України ДБН А.3.1-3-1994 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основні положення», які були прийняті через два роки після прийняття в експлуатацію гуртожитку для малосімейних, а почали діяти лише з 01.01.1995 року.

Тому, висновок експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи №8836-8837 від 23 травня 2019 року Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз місцевим судом правомірно не взято до уваги.

Кожна сторона , відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

За приписом ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вище викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позовні вимоги позивача є безпідставними та недоведеними, а тому до задоволення не підлягають, оскільки оскаржувані розпорядження приймалися Міською управою Рівненської міської ради народних депутатів, в інтересах малих сімей, з метою якнайшвидшого задоволення їх потреб у житлі, відповідно до вимог діючого на той час законодавства та підзаконних актів.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що про відсутність підстав для задоволення позову.

У своїй апеляційній скарзі третя особа, яка не заявила самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , не навела будь-яких переконливих аргументів щодо незаконності оскаржуваного рішення. До апеляційної скарги не долучено доказів на спростування того, що на час вселення апелянтки у житло, будинок АДРЕСА_1 мав інший статуж, ніж встановлено судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Твердого Миколи Кузьмовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст рішення складено 2 грудня 2021 року

Головуючий-суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.