22-ц/804/3054/21
221/7505/20

Головуючий у І інстанції Мохов Є.І. Єдиний унікальний номер 221/7505/20
Номер провадження 22-ц/804/3054/21
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Зайцевої С. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Вороніна М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ПрАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» (далі-ПрАТ «ВАВК») та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі Фонд) посилаючись на те, що він з 05 серпня 2004 року по 11 квітня 2005 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ВАВК». 13 грудня 2004 року при виконанні трудових обов`язків отримав травму голови, у зв`язку із чим висновком медико - соціальної експертної комісії (далі МСЕК) від 11 квітня 2005 року йому вперше встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням трудового каліцтва та встановлено 50% втрати професійної працездатності строком на один рік. 11 квітня 2006 року позивачеві безстроково було встановлено 50% втрати професійної працездатності в розмірі. У зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом позивачу було спричинено моральну шкоду яку він оцінив у 100 000 грн. та просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом 100 000 грн. та стягнуто з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 2 270 грн. У задоволенні позовних вимог до ПрАТ «ВАВК» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач Фонд подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції усіх обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд незаконно поклав на Фонд обов`язок з відшкодування моральної шкоди. При ухваленні оскаржуваного рішення суд не звернув уваги на те, що факт спричинення позивачу моральної шкоди не доведений, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи або іншої медичної комісії які б зафіксували дійсний рівень страждань та стресу позивача.

29 листопада 2021 року від відповідача ПрАТ «ВАВК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу Фонду залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що моральну шкоду має відшкодовувати Фонд, оскільки станом на дату настання нещасного випадку із позивачем обов`язок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, покладався саме на Фонд.

12 листопада 2021 року на електронну адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він просить проводити судове засідання без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Фонду Мірошниченко К. О., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника ПрАТ «ВАВК» Хомяка Е. А., який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що ОСОБА_1 дійсно має професійне захворювання та враховуючи ступінь їх тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ними моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль стягненню з відповідача Фонду підлягає моральна шкода у сумі 100 000 грн.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 05 серпня 2004 року по 11 квітня 2005 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ВАВК», працюючи на посаді садчика у печі та на тунельні вагони вогнетривкого цеху №2 (а.с. 4-5).

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 № 9 від 15 грудня 2004 року із ОСОБА_1 13 грудня 2004 року стався нещасний випадок внаслідок якого він отримав травму голови (а.с. 8-9).

За висновком МСЕК № 047517 від 11 квітня 2005 року ОСОБА_1 уперше було встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності до 11 квітня 2006 року (а.с. 6).

Висновком МСЕК № 072146 від 19 травня 2006 року ОСОБА_1 було встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 7).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що згідно довідки МСЕК, що міститься в особовій справі потерпілого, не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 , а також матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував, що симптоми позивача, на які він посилається, були відсутні до настання нещасного випадку на виробництві (фізичні, душевні, моральні страждання), є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 210/1715/17, провадження № 61-10990св18.

Із позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що моральні та фізичні страждання позивач зазнав у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди.

Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 76 ЦПК України. До таких доказів належить як висновок експертизи, так і висновки МСЕК, проте вони не є як єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди, так і підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідні докази завдання йому шкоди, довів цими доказами певний її розмір і не просив суд про призначення відповідної експертизи, а тому суд першої інстанції не мав підстав для відмови в позові чи призначення експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статтями 12, 103 ЦПК України), які мають суто змагальний характер доказування.

При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступень втрати професійної працездатності та негативні наслідки професійного захворювання і враховуючи конкретні обставини справи, з урахуванням вимог розумності та справедливості вірно визначив розмір заподіяної моральної шкоди у 100 000 грн.

В своїй апеляційній скарзі Фондом не зазначені обставини, які б дозволяли апеляційному суду зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, з клопотанням про призначення відповідної експертизи відповідач до суду не звертався.

01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на жовтень 2001 року) (далі Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівником і внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-XIV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами 1, 3 статті 28 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону, Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги Фонду про те, що пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «є» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Крім того, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30 березня 2007 року виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків, є безпідставними, виходячи з наступного.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 210/2144/19, провадження № 61-22257св19.

Доводи апеляційної скарги Фонду про те, що позивач звернувся до суду у 2020 році, норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діють, проте це не позбавляє позивача можливості у разі доведення ним факту заподіяння йому моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України за рахунок роботодавця ПрАТ «ВАВК», є безпідставними, виходячи з наступного.

Позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).

Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14463/цс18, від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, провадження № 14-288цс19.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки страховий випадок (встановлення стійкої втрати працездатності) стався у квітні 2005 року, Фонд є належним відповідачем у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди завданої трудовим каліцтвом, за рахунок Фонду.

Доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які є підставами до скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2021 року.

Судді В. М. Барков

С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева