ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2541/21 Номер провадження 22-ц/814/2628/21Головуючий у 1-й інстанції Крєпкий С.І. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

секретар:Бродська В.О.,

за участі: заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2021 року ухваленого під головуванням судді Крєпкого С.І. (повний текст рішення складено 24 вересня 2021 року) по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Лубенський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати безвісно відсутнім свого чоловіка ОСОБА_3 .

В обгрунтування заяви вказувала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1979 року, але з 1982 року вони разом не проживають.

Зазначала, що спільне життя з ОСОБА_3 не склалося.

Вказувала, що зібравши свої речі поїхала у с. Березоточа Лубенського району до тітки, а ОСОБА_3 залишився проживати у смт. Лисянка Лисянського району Черкаської області.

У с. Березоточа Лубенського району вона познайомилась з ОСОБА_4 , з яким тривалий час проживає без реєстрації шлюбу та у них народилися дві дочки.

На початку 2019 року вона звернулася до Лубенського відділу поліції з питанням щодо розшуку чоловіка, однак встановити його місцезнаходження не вдалося.

Вказувала, що визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім їй необхідне для розірвання шлюбу в порядку ст.107 СК України.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Лубенський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновок про те, що наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей про постійне проживання ОСОБА_3 та періоду не проживання останнього у місті його постійного проживання.

Вказувала, що останнє місце проживання ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою УВС Черкаського облвиконкому від 24.07.1986 № 313-Б-5.

Зазначає, що в подальшому вона звернулась в 1994 році до Лисянського РОВД Черкаської області та отримала відповідь, що ОСОБА_3 на території Лисянського району не прописаний та не проживає.

Вказує, що в 2019 році вона звернулась до Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області, який на її звернення листом від 16.06.2021 року повідомив їй, що відносно ОСОБА_3 провадяться розшукові заходи по встановленню місця знаходження громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що нею доведено всі підстави для визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 23.06.1979 року, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8).

Також встановлено, що з листа начальника Двуречанського РВ ВС Зекун В.І. від 05.09.1986 №3176 вбачається, що ОСОБА_3 , 1955 року народження, по списках паспортного столу не проходив і не значиться (а.с.10).

За повідомленням начальника Богуславського паспортного столу від 08.10.1986 №10222, ОСОБА_3 у Богуславському районі зареєстрований не був.

З наявних відомостей він у 1985 році був затриманий працівниками міліції і направлений до психіатричної лікарні у селищі Глеваха Васильківського району Київської області (а.с.11).

Згідно листа виконуючого обов`язки начальника ОУР УВС Черкаського облвиконкому від 24.07.1986 №313-Б-5, , ОСОБА_3 , 1955 року народження, по даним ОАБ УВС рахується виписаним із м.Черкаси, де він проживав по АДРЕСА_2 . Відомостей про прописку немає (а.с.12).

З адресної довідки від 19.01.1994 вбачається, що ОСОБА_3 , 1955 року народження, в Лисянському районі не прописаний і не проживає (а.с.13).

З повідомлення Лубенського районного відділу поліції ГУНП в Полтавській області від 16.06.2021 №7518/115/117/2021 вбачається, що проводяться розшукові дії по встановленню місця знаходження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_3 ( а.с.14).

Також встановлено, що відповідно до довідки виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області №14-18/6/804 від 09.09.2021 року ОСОБА_3 на території сіл Вовчик. Висачки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрований не був та не проживав.

Відмовляючи в задоволенні заяви місцевий суд виходив з того, що заявницею крім викладених у заяві обставин, не надано жодного належного та допустимого доказу, або сукупність таких доказів, які б надавали змогу підтвердити факт безвісної відсутності ОСОБА_3 . Вказні докази не містять інформацію про відсутність ОСОБА_3 протягом одного року в місці його постійного проживання та періоду не проживання останнього у місці його постійного проживання.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У відповідності до ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Верховний Суд ( постанова №№225/882/17від 22 листопада 2018 року, постанова №225/1297/17 від 07 травня 2018 року) зазначив, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Також належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (ст.43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року справа № 317/3139/15-) .

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.

З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), врахувавши вищезазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактична відсутність у заявниці відомостей про місце перебування ОСОБА_1 не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім, за відсутності доказів на підтвердження інших юридичних фактів, які є складовими, і лише наявність сукупності яких дає суду право на для визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Доводи апеляційної скарги про те, що останнє місце проживання ОСОБА_3 згідно довідки ОАБ УВС Черкаського облвиконкому є квартира АДРЕСА_1 не заслуговують увагу, оскільки з вказаної квартири він значиться виписаним та відомостей про прописку немає.

Крім того, на звернення ОСОБА_1 до Лубенського Відділу поліції отримано відповідь від 16.06.2021 року, що провадяться розшукові заходи по встановленню місця знаходження городянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вказаної довідки вбачається, що з часу проведення розшукових дій пройшло менше року та вони продовжуються.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 01.12.2021 року