Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 753/420/14-ц

провадження № 61-14420св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 було прийнято судом та об`єднано для спільного розгляду з позовом ПАТ «КБ «Надра».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2008 року № 198/П/56/2008-840, яка станом на 24 жовтня 2013 року становить 13 152,29 доларів США та складається з: 10 138,83 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 3 013,46 доларів США - заборгованість за відсотками та пенею; 15 754,50 грн - штраф.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року відмовлено на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявником без поважних причин, більш ніж на 4 роки пропущено десятиденний строк апеляційного оскарження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, належно не врахувавши її доводів про поважність пропуску строку апеляційного оскарження рішення.

Вважає, що апеляційний суд не звернув достатньої уваги на те, що районний суд належно не повідомив її про розгляд справи щодо судового засідання, на якому було ухвалено рішення по суті, а також матеріали справи не містять даних про отримання нею цього рішення.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

12 жовтня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом установлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року відмовлено на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доводам клопотання, апеляційний суд обґрунтовано визнав причини пропуску строку апеляційного оскарження неповажними та відмовив у відкритті апеляційного провадження ОСОБА_1 , врахувавши, що вона знала про розгляд справи в Дарницькому районному суді м. Києва з 18 лютого 2014 року та приймала активну участь в її розгляді. Зокрема, судом було досліджено матеріали справи та встановлено, що 18 лютого 2014 року ОСОБА_1 подавала до Дарницького районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву (том 1, а. с. 45-51), 05 березня 2014 року подавала заява про залишення без розгляду зустрічного позову (том 1, а. с. 91), 18 березня 2014 року подавала заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 18 березня 2014 року (том 1, а. с. 101), 18 квітня 2014 року відповідно до журналу судового засідання приймала особисто участь в судовому засіданні (том 1, а. с. 106), 29 липня 2014 року відповідно до журналу судового засідання приймала особисто участь в судовому засіданні (том 2, а. с. 70), 17 жовтня 2016 року відповідно до зворотного повідомлення належно повідомлена про судове засідання призначене на 06 грудня 2016 року (том 3, а. с. 92).

Крім того, 14 грудня 2020 року ОСОБА_1 подавала клопотання про розгляд без її участі апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року, якою було замінено стягувача у виконавчому листі у справі № 753/420/14-ц (том 4, а. с. 19).

Судом апеляційної інстанції також було враховано практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо поновлення процесуальних строків через тривалий час.

Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основоположних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

ЄСПЛ також зауважував, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня

2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня

2010 року).

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував ЄСПЛ у рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 41, від 3 квітня 2008 року) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані. Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд не врахував, що районний суд належно не повідомив її про розгляд справи щодо судового засідання, на якому було ухвалено рішення по суті, а також матеріали справи не містять даних про отримання нею цього рішення, не спростовують правильність висновків апеляційного суду, який не переглядав рішення суду по суті, а відмовив у відкритті апеляційного провадження, враховуючи обізнаність заявника про розгляд цієї справи, активну участь в її розгляді, зокрема й після ухвалення рішення районним судом, а також тривалість пропущеного ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження (близько чотирьох років).

Доводи заявника не спростовують і не пояснюють, чому на виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, вона не навела належних обґрунтувань щодо вказівок суду, а також не навела поважних та об`єктивних причин, які б завадили їй звернутися до суду зі скаргою раніше.

Посилання касаційної скарги на рішення ЄСПЛ та статтю 6 Конвенції не спростовує висновків апеляційного суду та необхідності дотримання вимог ЦПК України, що відповідає ЄСПЛ щодо забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності, а також положенням статті 6 Конвенції, згідно з якими судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінувати учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на оскарження судового рішення залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строків на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання не може бути задоволене.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу близько 4 років особою, яка достовірно знала про розгляд справи та приймала в ній участь, за відсутності інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, зважаючи на дату ухвалення оскарженого рішення (2017 рік), не може вважатися достатньою підставою для поновлення процесуального строку, передбаченого на апеляційне оскарження.

Отже, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність його судового рішення не впливають.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк