головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/1788/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сас Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики та трьох процентів річних, у якому просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь грошові кошти в розмірі 14 364,49 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики грошових коштів в розмірі 32 000,00 доларів США, який оформлений у вигляді боргової розписки написаної власноруч відповідачем ОСОБА_1 , з кінцевою датою повернення позики до 10 травня 2013 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 березня 2013 року у сумі 34 109,36 доларів США, що еквівалентно станом на 23 липня 2015 року 75 1429,20 грн, з яких: основний борг 32 000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 23 липня 2015 року 70 4960 грн; 3 % річних в розмірі (за період з 10 травня 2013 року по 23 липня 2015 року) в розмірі 2 109,36 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 46 469,20 грн та сплачений судовий збір в розмірі 3 654 грн. Крім того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто відсотки за користування коштами за договором позики від 22 березня 2013 року за період з 22 березня 2013 року по 16 березня 2017 року на суму 18 743,05 доларів США, що еквівалентно 503 625,75 грн на день подання позову, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 559,67 доларів США, що еквівалентно 41 908,33 грн на день подання позову. Однак, вказані рішення суду відповідач ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконував. Крім того, позивач просив стягнути суму боргу солідарно з відповідачів, оскільки хоч шлюб між відповідачами на час укладення договору позики і не був укладений, однак вони разом проживали та вели спільне господарство, тобто створили сім`ю, разом з тим одержані кошти від позики були використані на задоволення потреб сім`ї.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року позов задоволено частково стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 14364 доларів США 49 центів, з яких: 12084 доларів США 16 центів - проценти за договором позики; 2280 доларів США 33 центи - 3 % річних, а також стягнено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3605 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції при винесенні рішення не були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки встановлені судом не відповідають обставинам справи, були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а тому рішення підлягає скасуванню.

Вказує, що позивачем не доведено, а судом не встановлено право, яке було порушене відповідачем.

Зазначає, що змістом укладеної між позивачем і відповідачем розписки не були визначені будь-які санкції за несвоєчасне виконання договору позики. Розмір відсотків за користування коштами у договорі відсутній, а тому їх стягнення є незаконним. Вважає, що оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилось право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після закінчення договору позики позивач не мав права нараховувати відсотки, про що зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12. Крім того, заперечує наявність підстав для нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Зазначає, що в частині стягнення 3% річних суд першої інстанції не зазначив ні правового обґрунтування, ні розрахунку, а також безпідставно стягнув з нього указану суму у доларах США, що не відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній у постанові від 02 липня 2014 року провадження №6-79цс-14.

Також зазначає, що він, як відповідач по справі, зареєстрований та проживає в Обухівському районі Київської області, що підтверджується позовною заявою, даними про реєстрацію, а також двома рішеннями Обухівського районного суду Київської області, якими встановлено місце проживання. Проте, суд першої інстанції, Шевченківський районний суд м. Києва, до територіальної юрисдикції якого не входить Обухівський район Київської області, задовольнив позов про стягнення з нього коштів. Ураховуючи наведене вказував, що суд першої інстанції не прийняв до уваги заяви про направлення справи до Обухівського районного суду Київської області, в порушення статті 27 ЦПК України та ухвалив рішення з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності).

У апеляційній скарзі також просив долучити до справи та надати оцінку платіжним дорученням, згідно з якими відповідачем було сплачено позивачу 5000 доларів США, що підтверджується копією розписки від 13 грудня 2019 року, та протягом розгляду справи відповідачем було сплачено позивачу 52798 грн. При цьому відповідач був позбавлений судом першої інстанції в поданні даних доказів, оскільки суд першої інстанції в порушення статті 43 ЦПК України відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, не визнавши поважною причину відсутності його адвоката, який був зайнятий в іншому судовому засіданні, що підтверджувалось відповідними доказами, тим самим позбавив відповідача правової допомоги.

Також, при вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення, а тому відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 ЗУ "Про судовий збір" він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях тому. За наведених обставин, вказує, що понесені позивачем судові витрати необхідно було компенсувати за рахунок держави.

27 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , в якому вона зазначила, що не має жодного відношення до спірних відносин, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявляв, що він немає позовних вимог до ОСОБА_3 .

Вказує, що на час отримання коштів у позику та написання розписки відповідач та відповідачка не перебували в зареєстрованому шлюбі та про отримання ОСОБА_1 коштів на підставі розписки не знала. Також вказує, що в розписці не було зазначено на які цілі була отримана позика, та не вказано, що ОСОБА_3 , давала згоду ОСОБА_1 на отримання цих коштів.

Позивач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кулініченко Г.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Гайдамаченко В.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між позивачем і відповідачем договір позики був укладений не в інтересах сім`ї, а тому у неї боргові зобов`язання за цим договором не виникли.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, тому не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 12084,16 доларів США, нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ та 2280,33 доларів США суми трьох відсотків річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у зв`язку з невиконання відповідачем судового рішення.

З такими висновками суду колегія апеляційного суду погоджується враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 22 березня 2013 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір позики у формі боргової розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 32 000,00 доларів США з терміном повернення позики до 10.05.2013 р.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 березня 2013 року у сумі 34 109,36 доларів США, що еквівалентно станом на 23 липня 2015 року 75 1429,20 грн, з яких: основний борг 32 000,00 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 23 липня 2015 року 70 4960,00 грн; 3 проценти річних в розмірі (за період з 10 травня 2013 року по 23 липня 2015 року) в розмірі 2 109,36 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 46 469, 20 грн та сплачений судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Крім того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто відсотки за користування коштами за договором позики від 22 березня 2013 року за період з 22 березня 2013 року по 16 березня 2017 року на суму 18 743, 05 доларів США, що еквівалентно 503 625 грн 75 коп. на день подання позову, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 559,67 доларів США, що еквівалентно 41 908 грн 33 коп. на день подання позову.

Відповідно до розрахунку заборгованості, вказаного в позовній заяві, вбачається, що за період 17 березня 2017 року по 31 липня 2019 року заборгованість складала 14 364,49 доларів США, а саме: 12 084,16 доларів США - проценти за договором позики; 2 280,33 доларів США - три проценти річних.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення нарахованих позивачем відсотків за користування коштами у розмірі 12 084,16 доларів США, колегія суддів не приймає їх до уваги виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін (п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Дані умови у спірних правовідносинах відсутні, тому позивач має право вимагати від відповідача сплати процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України. При цьому у відповідності до абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України такі проценти виплачуються до дня повернення позики. Зважаючи на вищевикладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування позикою у період з 17 березня 2017 року по 31 липня 2019 року (саме про такий кінцевий період позивач просив у своїй позовній заяві).

У доводах апеляційної скарги відповідач заперечує проти висновку суду першої інстанції стосовно наявності підстав для стягнення відсотків згідно із ст. 1048 ЦК України та посилається на правову позицію у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Однак апеляційний суд не може погодитись із обов`язковістю врахування у цій справі указаного правового висновку, що був зроблений при вирішенні спору, який виник з інших правовідносин, які не є тотожними цьому спору. Зокрема у справі №444/9519/12 вирішувався спір за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до фізичної особи ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У справі, що є предметом цього апеляційного перегляду, між сторонами виникли правовідносини з позики, що врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України, в той час як предметом перевірки Верховного Суду у згаданій справі було правильність застосування норми ст. 1048 ЦК України у кредитних правовідносинах, які врегульовано параграфом 2 глави 71 ЦК України. Безпосередньо ч. 2 ст. 1054 Кодексу у 2 параграфі передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки, предметом цього спору є правовідносини, які стосуються саме позики, то суд першої інстанції правильно застосував пряму норму ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до абзацу другого якої, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за наведений період 2280,33 доларів США суми трьох відсотків річних, колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 висновками Верховного Суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, відтак право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. (Постанова ВП ВС від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. (Постанова ВП ВС від 19.06.2019 №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Вимоги частини другої статті 625 ЦК України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені частиною другою статті 625 ЦК України, вказаною правовою нормою не передбачено. (Постанова ВП ВС від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги щодо можливості нарахування трьох відсотків річних лише у разі узгодження таких відсотків у договорі позики не ґрунтуються на законі.

Судом першої інстанції також встановлено, що предметом позики є іноземна валюта - долари США.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. (Постанова ВП ВС від 23.10. 2019 року справа № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо ненаведення судом першої інстанції розрахунку суми трьох відсотків річних колегія апеляційного суду визнала такі доводи безпідставними. Так, у тексті позовної заяви позивачем наведено правильну формулу для розрахунку суми трьох відсотків річних:[Відсотки] = [Сума боргу] [3 Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] та правильно проведено розрахунок за період з 17 березня 2017 року по 31 липня 2019 року, що складає 2280,33 долари США за 867 днів відповідно до суми боргу у розмірі 32000 доларів США.

Відповідач ні у суді першої інстанції ні у суді апеляційної інстанції указаного розрахунку не спростував. Підстав для визнання наведеного у позові розрахунку неправильним не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано часткового погашення заборгованості є безпідставними, оскільки із наданих до суду апеляційної інстанції чеку про поповнення картки позивача та платіжних доручень про сплату відповідачем на користь позивача згідно із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року у цивільній справі №372/3173/15-ц грошових коштів у загальному розмірі 52798 грн та розписки на суму 5000 доларів США (а.с.93-103) вбачається, що погашення заборгованості відбулося у період з 13 грудня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, в той час як предметом позову є відповідальність за невиконання зобов`язання у період з 17 березня 2017 року по 31 липня 2019 року. Крім того, призначенням відповідних платежів указано заборгованість згідно рішення Обухівського суду від 17 травня 2016 року у справі №372/3173/15-ц, тобто указані кошти сплачені в рахунок погашення визначеної судом суми заборгованості у загальному розмірі 751429,20 грн, із яких сума основної заборгованості за розпискою 32 тисячі доларів США.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції територіальної юрисдикції є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 15 ст. 28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

У цьому спорі позивачем заявлено позов до двох відповідачів, та обрано територіальну юрисдикцію за вибором позивача, а саме за місцем проживання ОСОБА_3 .

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 також не згоден із покладенням на нього обов`язку компенсувати позивачеві суму сплаченого судового збору, оскільки він є учасником бойових дій, що підтверджує копією посвідчення, та відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 відповідних доказів до суду першої інстанції не надавав.

Крім того, ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачені пільги щодо сплати судового збору.

До апеляційної скарги відповідачем надане посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 11 листопада 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено, що його пред`явник має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена пільга щодо сплати судового збору поширюється на учасників бойових дій, які звертаються до суду як позивачі за захистом своїх порушених прав.

У цій справі ОСОБА_1 не звертався до суду за захистом своїх порушених прав, є відповідачем у справі щодо виконання зобов`язань з позики, які виникли ще у 2013 році, тому доводи апеляційної скарги з посиланням про порушенням судом першої інстанції норм Закону щодо необхідності звільнення його від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France") від 11 листопада 1996 року, "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine") від 11 квітня 2013 року.

12 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №545/1149/17 підтримала власний правовий висновок та правовий висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо сплати судового збору особами, які мають статус учасника бойових дій, підтвердивши, що такі особи звільняються від сплати судового збору лише під час розгляду справ, пов`язаних з їх соціальним захистом.

У доводах апеляційної скарги відповідач також указує про позбавлення судом першої інстанції його права на правову допомогу з тих підстав, що судом не було задоволено клопотання його адвоката Куліченка Г.В. про відкладення розгляду справи від 23 вересня 2020 року у зв`язку із участю адвоката в іншому судовому засіданні. Однак такі доводи не підтверджені доказами. У матеріалах справи міститься клопотання адвоката Куліченка Г.В. про відкладення розгляду справи від 22 вересня 2020 року іншого змісту: з метою продовження строку на подання відзиву; у протоколі судового засідання відсутні відомості щодо усних клопотань про відкладення розгляду справи; відсутні заперечення на протокол. Крім того, з 03 грудня 2019 року інтереси відповідача ОСОБА_1 у цій справі представляла згідно з ордером та договором про надання правової допомоги адвокат Нагірняк Я.В., тому доводи щодо позбавлення судом відповідача на правову допомогу є безпідставні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба